Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tack för att ni kom hit ikväll. Jag uppskattar det.
Ni kanske inte vet varför jag är ute på turné.
För ett par månader sen passerade jag 20 år som ståuppkomiker.
Precis. Tack.
Tack.
Min agent sa: "Anthony, 20 år är en stor bedrift för en komiker.
Du måste fira.
Välj några av dina favoritstäder och uppträd där."
Och jag sa: "Nej, tack.
Jag åker hellre till Milwaukee."
Men hör på…
Jag är glad över att vara här ikväll. Jag har goda nyheter.
Efter 20 år av ståuppkomik fulländade jag äntligen mitt nummer förra helgen.
Missförstå mig inte. Jag tyckte redan att det var perfekt.
Sprang på en ur publiken efter min show i lördags som inte höll med.
I lördags kväll gjorde jag en show i New York.
Efteråt försökte jag ta mig ut till bilen.
En kvinna från publiken jagar ikapp mig och tacklar praktiskt taget omkull mig.
"Anthony, det där sista skämtet du drog, det du avslutade med…
Jag måste säga att det skämtet är problematiskt.
Du måste tänka på det, och du måste ändra på det." Så jag ändrade på det.
Nu öppnar jag med det.
Så jag ska dra skämtet, förklara vad som hände med den där kvinnan,
och sen bevisa att jag är bäst.
Så…
Som komiker har jag ett ansvar.
Ett ansvar som jag tar på stort allvar.
Mitt ansvar går ut på att jag ställer mig framför en grupp främlingar
och vädrar mina åsikter om transsamhället. Precis.
Hör ni, det här måste man göra idag. Det står i handboken.
För mig känns det…
För mig känns det som om transsamhället är de nya gravida kvinnorna.
Bara för att
det aldrig är artigt att gissa.
Ni måste lita på mig.
Man vill aldrig…
Man vill man aldrig säga: "Hejsan,
hur långt gången är du?"
"Tänker du behålla den, eller…?"
Nej, gör inte det.
Även om du har rätt så är det oförskämt.
Gör som jag.
Jag är smidig.
Jag ställer inte frågan.
Om jag vill få reda på nåt bjuder jag bara på ett glas.
"Varsågod, ett glas bourbon."
Och om de säger "Anthony, jag är gravid i sjunde månaden",
så kan jag säga: "Herregud, du ser fantastisk ut."
Men om de tar emot drinken är de en transperson.
Det här är ju helt klart,
alltså helt klart,
nåt man avslutar med.
Jag skulle kunna gå nu, inga problem.
Men den här kvinnan tar tag i mig. Börjar tjafsa med mig.
"Jag måste fråga dig vad din avsikt är med det där transskämtet?"
"Min avsikt är att få transpersoner att skratta."
Kan ni tänka er det? Det vore historiskt.
Och hon säger: "Anthony, du är nog inte ens medveten om det här,
men problemet med skämtet är att det för vissa transpersoner är ett känsligt ämne
att de inte kan få egna barn, och ditt skämt
får det att låta som om motsatsen till en gravid kvinna
är en transkvinna, och det kan vara sårande."
Och jag håller med.
Det kan vara sårande.
Men inte när jag säger det.
För jag älskar transpersoner. Jag känner för transsamhället.
Jag är inte trans själv, men jag blir också alltid utskälld
för att ha gått in på fel toalett.
Jag älskar dem. Vet ni vad jag hatar?
Gravida kvinnor.
Åt helvete med de där knubbiga subborna. Eller hur?
De borde inte få utöva idrott.
Okej, hör på.
Jag erkänner att det var en lärorik upplevelse.
Innan hon tog tag i mig visste jag inte att transpersoner
hatade gravida kvinnor lika mycket som jag.
Nu respekterar jag dem ännu mer.
Så om vi har några transpersoner här ikväll,
och ni tog illa upp av mitt första skämt, så kommer nu ett skämt
som jag skrev enkom för er.
Förra veckan såg jag en gravid kvinna bli påkörd av en buss.
Eller som jag kallar det:
en "gender reveal"-fest.
Vad skrattar ni åt?
Det var inte för er.
Bara för mina transvänner.
Jag gillar inte gravida kvinnor, jag gillar inte barn.
En vän frågade mig om jag kunde vara hennes barns spermiedonator.
"Jag vet inte", sa jag. "Det är ett stort beslut."
"Hur gammal är ditt barn?"
Om ni kom lite sent: Jag hatar barn.
Jag hatar dem så mycket. Det är min grej.
Och det som förvånar mig… Nu när jag blir äldre har jag vänner
och familjemedlemmar som skaffar barn, och jag dömer dem inte.
Kasta bort era liv, bara.
Det som förvånar mig är att de skickar mig bilder på sina barn.
"Anthony vill nog se det här. Skicka." Jag vill aldrig se det.
Enda gången jag blir glad över att se barn på min telefon:
Larm om bortförda barn. Annars…
Ge mig inga falska förhoppningar.
Jag ignorerade såna sms från mina vänner.
Låtsades att jag inte såg dem. Svarade inte. Sen fick min syster barn.
Hon började bli arg på mig. "Allvarligt, Anthony? Inget svar?"
"Har du inget att säga om bilden på din vackra systerdotters
misslyckade fingermålning?"
Så jag kom på en plan.
Så fort nån skickar en bild på sina barn
svarar jag alltid samma sak.
"Tack."
"Jag sparar den till senare."
Nej, det funkar.
Använd det, det funkar.
Jag har inte hört av min syster på ett år. Asgrymt.
Som många andra tillbringade jag större delen av pandemin inomhus.
Stirrade på väggarna, blev smått galen. Började köpa skumma saker på nätet.
Jag bestämde mig för att göra om hemma. Jag kan ingenting om heminredning.
Men jag vet vad jag gillar. Så jag gick in på Ebay och betalade 500 dollar
för en barnkista.
"Kanon", tänkte jag. "Den är vintage."
Med en sån i vardagsrummet har man alltid nåt att prata om.
Men som med många andra saker vi köpte online under pandemin
ångrar jag mitt köp.
Till slut levererades den.
Tom.
Alltså, hörni…
Jag hatar barn så jävla mycket.
Jag kan inte prata med barn nuförtiden. Häromdagen sa min lille systerson:
"Farbror Anthony, jag blir mobbad av ett annat barn i skolan."
Jag sa: "Sånt ska du inte tåla. Krossa hans näsa."
"Sen låter han dig vara."
"Farbror Anthony, det där är toxisk maskulinitet."
Det tänkte jag inte tåla.
Ni kom hit för att ha kul en lördagskväll. Jag vet vad ni vill ha.
Ni vill snacka politik. Nu kör vi.
Jag ska berätta vad felet med det här landet är, vad problemet
med Amerikas förenta stater är.
I det här landet måste man vara 16 år gammal
för att köra bil. Eller hur? Det är ju logiskt.
Men man måste vara 18 år gammal för att betraktas som vuxen. För att rösta.
Jag tycker att det är sjukt.
Om du är gammal och mogen nog att få framföra en bil på våra vägar,
så borde det vara tillåtet för mig att ha sex med dig. Eller hur?
Hur som helst…
Det är det enda problemet med det här landet.
Den här helgen har jag turnerat med det här materialet i 18 månader.
Min favoritgrej med att turnera i landet med de här skämten de senaste 18 månaderna
har varit att berätta det där sista skämtet i Södern.
Jag har lärt mig så mycket
om vårt fantastiska land.
I början av turnén, för 18 månader sen, gjorde jag en show i Alabama.
Jag drog det skämtet.
En kille i publiken ställer sig upp och säger: "Jag är ledsen,
men i Alabama är man sexuellt myndig vid 16 års ålder. Du måste ändra på det."
Jag sa: "Jaså? Det är ni som måste ändra på det."
Ett par veckor senare gjorde jag en show i Mississippi.
Jag drog det skämtet och berättade om Alabama.
En kille i publiken säger: "I Mississippi är den sexuella myndighetsåldern 14."
Och jag sa: "Satan i gatan."
"Det är ju perfekt."
Det var det grundlagsfäderna kämpade för.
Jag har en vän som jobbar för FBI.
Han låtsas vara en 12-årig flicka.
Ger sig ut på nätet och chattar med folk som förgriper sig på barn.
Jag vet inte vad han jobbar med på FBI, men det måste vara…
Den stora nya grejen jag hör mer och mer om nuförtiden är porrberoende.
Så fort jag vänder mig om
är det nån som beklagar sig över sitt porrberoende. Inte jag.
Jag klarar av det.
Men för ett par månader sen var jag på en släktträff.
Stor Jeselnik-släktträff. Alla är där.
Den första kvällen äter vi middag i en stor sal, som en enda stor familj,
när min kusin reser sig. Han är 15 år gammal.
"Jag har ett tillkännagivande.
Jag vill bara berätta att jag har lidit av ett porrmissbruk.
Och det är hemskt. Men jag gör mitt bästa för att komma över det."
Ingen i min familj vet vad de ska säga.
Generationer av Jeselniks stirrar bara rakt fram.
Och försöker äta sin middag.
Så jag ställde mig upp.
Jag sa: "Du, grabben.
Vi kan titta på nåt annat."
"Jag kan slå över till matchen om du vill."
"Men när är vi samlade så här nästa gång?"
Jag har inget porrberoende.
Jag tittar på lagom mängd porr.
Jag har mina favoriter. Jag var på en bar häromkvällen.
Jag såg min absoluta favoritporrstjärna sitta helt ensam vid baren.
Jag kunde inte tro det.
Jag kallade till mig bartendern. "En öl till. Och ser du tjejen där nere?
Hon borde inte vara här. Hon är 13."
Och…så här dags börjar publiken vanligtvis att klaga.
"Anthony, varför har du så många skämt om övergrepp mot barn?
Och varför inleder du med dem?"
Då måste jag pausa showen en stund
och förklara begreppet galghumor för publiken.
Galghumor är min grej.
Galghumor är när man ser nåt i världen
som är så hemskt att man måste skratta åt det.
Annars skulle man gå under. För några månader sen läste jag tidningen
och såg en artikel om en präst i min hemstad
som gripits för att ha antastat en korgosse
i samma kyrka där jag var korgosse som barn.
Det var hemskt. Det kunde ha varit jag.
Om jag hade blivit präst.
Vi gillar att ha kul.
Jag kan stolt säga att jag aldrig nånsin
har betalat för att ha sex med en prostituerad. Och en sak ska ni veta…
De blir jättearga.
Det är en sak jag gillar med Milwaukee.
En enda sak jag gillar med Milwaukee.
Det känns som en säker plats att bo på. Ni kanske inte tycker det.
Men jämfört med Los Angeles är det rena paradiset.
Det har gått utför för mitt område de senaste åren, blivit farligt.
Häromdagen var en kvinna ute med sin hund, och fick hunden stulen under pistolhot.
Nu är det min hund.
Jag älskar faktiskt Milwaukee. Jag gillar att uppträda här.
Det har alltid varit en av de bästa städerna för ståuppkomik. Ja.
Det muntrar upp mig att vara tillbaka. Och jag har behövt muntras upp på sistone.
Jag har varit lite nere på sistone. Jag förlorade nyligen en vän.
Korkat.
En vän åkte till sjukhuset för elektiv kirurgi.
En enkel bröstförminskning. Överlevde inte operationen.
Dog på operationsbordet.
Vad mig anbelangar.
Det har blivit ett av mina allra mest polariserande skämt.
Om ni inte skrattade åt det så är det okej.
Men vad fan vet ni?
Jag har gjort det här i 20 år.
Ärligt talat så visste jag inte att det hade gått 20 år förrän min agent sa det.
Jag tänkte aldrig på 20 år som ett mål jag borde försöka uppnå.
Jag definierar inte framgång som karriärslängd.
För mig definieras framgång av hur länge sen det var
som jag måste bo ihop med nån.
Det är sant. Jag har inte behövt bo ihop med nån på 15 år.
Jag är 45, så jag skryter inte.
Den sista jag bodde ihop med hade en video
med varenda person han nånsin haft sex med i vår lägenhet.
Ja. Ett solklart förtroendesvek.
Men det var askul.
Han hade ingen aning.
Ett annat sätt jag definierar min framgång på:
När var jag tvungen att jobba senast?
Återigen, för 15 år sen.
Jag hatade jobben jag var tvungen att ta.
Föreställ er hur jag var på ett jobb för 15 år sen.
På ett jobb jag hade var det nån som stal min lunch.
Nån stal min lunch varje dag,
trots att jag hade skrivit mitt namn på den.
Jag visste vem det var, men jag kunde inte bevisa det.
Så en dag före jobbet malde jag ner en hel burk laxerpiller.
Nog med laxermedel för att lamslå en man. Jag la det i min mat,
och sen väntade jag tills han reste sig för att gå på toa. Så fort han gjorde det
sket jag ner hans skrivbord.
Jag fick sparken från de flesta av mina jobb.
Från allihop, faktiskt. Utom det sista.
Det sista jobbet jag hade var i en enorm, själlös kontorsbyggnad,
och jag slutade, mitt på dagen, efter att ha sett en 60-årig kvinna
kliva ut i ett tomt hisschakt och falla 30 våningar mot sin död.
Jag gick bara därifrån.
Och det var min sista dag som hissreparatör.
Om det är nåt jag börjar tröttna på efter 20 år som ståuppkomiker,
så är det alla resor.
Jag brukar säga att jag uppträder gratis. Ni betalar mig för att resa.
Och det är verkligen sant ikväll.
För två kvällar sen flög jag från New York City till Milwaukee.
Två och en halv timmes flygresa. Direktflyg, borde gå som en dans.
Jag hoppar på planet. Kvinnan bredvid mig har en hund på 45 kilo uppkrupen i knät.
Och jag säger: "Ursäkta mig, men vad fan är det här?"
Och den här kvinnan himlar med ögonen åt mig och säger:
"Det här är min psykisk hälsa-hund. Jag har en lapp från min läkare."
"En lapp från din läkare?
Behöver du verkligen en psykisk hälsa-hund på den här flygningen?"
"Nej", säger hon.
Jag trodde att mitt huvud skulle explodera.
Jag gillar inte när folk utnyttjar systemet.
Jag pratar med henne om det under flygningen.
Jag kan meddela att när vi väl landade behövde hon den där jävla hunden.
Det har blivit så obekvämt att flyga de senaste åren.
Men folk som flyger lika mycket som jag har alltid nåt litet knep.
Alla har sina egna knep för att underlätta flygresorna.
Jag känner ett mycket rikt gift par. De är miljonärer.
Sammanlagt har de sex barn.
De åker alltid på exotiska familjesemestrar,
och deras flygknep är att familjen flyger på två olika flygplan.
Så i värsta fall, om ett av planen kraschar,
så slipper de i alla fall barnen.
Men om jag ska vara helt ärlig,
så har jag inga gifta vänner.
Jag hade det förut. Jag hade många gifta vänner.
Men alla mina gifta vänner har skilt sig de senaste två åren. Allihop.
Men jag har märkt en sak.
Alla mina vänners skilsmässor hade två saker gemensamt.
Otrohet och mig.
Jo… Ni har varit underbara så här långt, så det känns hemskt att säga det här.
Men nästa skämt är för smart för den här publiken.
Ingen fara, jag ska förklara det för er.
Och visst är väl alla de bästa skämten såna?
Sigmund Freuds mamma måste ha varit så jävla sexig.
Många fejkade för kamerorna. Låt mig förklara.
Dr Sigmund Freud. Tidernas mest kända psykoanalytiker.
Hans huvudteori, den han blev känd för,
gick ut på att varje ung man vill mörda sin egen far
och ha sex med sin egen mamma.
Föreställ er.
Föreställ er hur sexig hans mamma måste ha varit
om hans kollegor sa: "Publicera det där."
Jag var 14 år gammal när jag såg mina föräldrar ha sex.
Ett stort ögonblick för en ung man.
När man inser att ens föräldrar är mer än bara mamma och pappa.
De är även swingers.
Ja, det var verkligen ett kärnminne.
Det glömmer jag aldrig. Och jag glömmer aldrig skolbalen.
Jag var 18 år gammal. Jag höll på att ta på mig min smoking
när min pappa kom in och gav mig en kondom.
Smög till mig den i ett handslag. Så jävla äckligt.
Sen ser han mig rakt i ögonen och säger: "Anthony, har du några frågor?"
"Ja, pappa.
Har du en som är kvar i höljet?"
Ja, min pappa var jävligt konstig.
Alla pappor är konstiga.
När man är barn inser man inte hur konstiga ens föräldrar är.
Det gör man först när man blir äldre.
Varje år på min födelsedag som barn tog min pappa med mig ut i köket,
ställde mig mot väggen och gjorde ett märke
för att mäta min omkrets.
Det kanske gjorde mig lite störd, jag vet inte.
Jag känner mig som en rätt normal kille.
Fast jag blir arg när folk försöker prata med mig om sex.
Jag åt lunch med en vän häromdagen. Han sa:
"Anthony, jag har haft problem med för tidig utlösning."
"Jaså?", sa jag. "Har du provat att prata om baseboll?"
Han sa: "Menar du inte att tänka på baseboll?"
Och jag sa: "Jag skiter i vad du tänker på,
bara du inte pratar med mig om för tidig utlösning."
När jag växte upp hade jag en syskonrivalitet med min lillebror.
Ärligt talat gick det lite överstyr.
En dag gick min lillebror ut i trädgården,
tog av halsbandet på min hund och lät den rymma hemifrån.
Så jag förgiftade hans fisk.
Jag tror att jag vann.
För nästa dag gick jag ut och hittade min hund,
satte på honom halsbandet och tog hem honom. Men min bror,
han dog av den där laxen.
Bra, va?
Förra året förlorade mina föräldrar alla sina pengar i ett Ponzibedrägeri.
Självklart kom de till mig, deras rika, framgångsrika son.
Och frågade varför jag gjorde det.
Min familj hade inte så mycket pengar när jag växte upp.
Min pappa var frivillig brandman. Vet ni vad en frivillig brandman är?
Det är precis som en vanlig brandman,
förutom att din son inte respekterar dig.
Min mamma har haft det jobbigt. Hon börjar bli paranoid på gamla dar.
Hon blir så rädd att hon inte kan sova.
Så varje kväll vid läggdags ringer hon mig och beklagar sig i timtal
över att hon är för rädd för att kunna somna, i sitt eget hem.
Så efter flera månader, bara för att slippa det här,
köpte jag en pistol till henne. Och nu är hon rädd på grund av det.
Hon sa: "Vad är det för fel på dig? Vet du inte att folk som har vapen hemma
löper mer än en fördubblad risk att bli skjutna i sitt eget hem?"
Jag sa: "Mamma,
det räknar jag med."
Och kanske, bara kanske,
är jag för hård.
Jag har också svårt att sova ibland.
Häromkvällen låg jag i sängen och kunde inte somna.
Jag stirrade ut genom sovrumsfönstret i flera timmar.
Och jag svär, jag såg min granne mörda sin fru i deras kök
och slänga kroppen i soppåsar. Nu är jag orolig att jag står på tur.
Jag tror inte att han såg mig,
men han måste fan ha hört mig klappa.
Nu kommer ett skämt jag verkligen gillar.
Min kusin Randy är kanske den dummaste personen jag nånsin har mött.
Dummaste killen nånsin.
Häromdagen sa han: "Anthony, kolla in min nya tatuering."
"Det är den japanska symbolen för 'häftigt'."
"Nej, Randy.
Det där är ett hakkors."
"Satan, alla vet det.
Alla vet
att det är den tyska symbolen för 'häftigt'."
Jag sa att jag verkligen gillade det skämtet.
Så här mycket gillar jag skämtet: Jag brukade inleda med det.
I början av turnén, för 18 månader sen,
kom Kanye West kom till en av mina shower. Jag visste inte ens att han var där.
Jag fick inte veta det förrän dagen efter, när Kanye var med i en podcast.
Han sa: "Jag såg Anthony Jeselnik igår kväll,
och hans inledande skämt höll en sån hög nivå
att jag insåg att jag inte är rolig."
Det var helt galet.
Mitt livs bästa komplimang.
Jag tog ner Kanye West på jorden.
Jag blev så glad. Jag har sett det klippet 100 gånger.
Jag skickade det till min manager. "Lägg ut det på hemsidan.
Lägg ut det på sociala medier. Nu säljer vi ett gäng biljetter
med lite hjälp från Kanye."
Och min manager säger: "Anthony, är du helt jäkla galen?"
"Vet du inte vad som har hänt med Kanye på sistone?" Jag sa nej.
Det visste jag inte.
Jag var ett stort Kanye-fan,
men jag slutade lyssna på honom när han blev kristen.
Och min manager sa: "Bara de senaste två veckorna
har Kanye gått omkring med White Lives Matter-tröjor
och sagt en massa antisemitiska saker."
Och jag tänkte: "Jaha,
han blev superkristen."
"Den där galna jäveln har äntligen läst ut hela boken."
Min manager sa: "Använd klippet med Kanye för att marknadsföra dig själv om du vill,
men om du gör det måste du sluta dra det där hakkorsskämtet.
"Annars kommer du att locka till dig fel sorts fans,
och dina nuvarande fans tar fel lärdomar av det du gör."
Så mycket gillar jag det skämtet.
Jag är emot cancelkulturen.
Tack. Det var min imitation av en skitkomiker som vill gästa Rogan.
Under mina 20 år inom ståuppkomiken har jag fått samma frågor om och om igen.
Den fråga jag får allra oftast är: "Anthony, vad tycker du om cancelkulturen?
"Gör det dig arg?
"Är du inte rädd?" "Vad tycker du om cancelkulturen?"
Så låt mig vara tydlig.
Jag skiter fullständigt i cancelkulturen.
Men jag är trött på komiker som klagar på cancelkulturen.
Det är inte så komplicerat. Gör ert jobb.
Komiker ska ju vara ena helt otroliga tuffingar.
Det vet jag, för jag har en satans spegel.
Cancelkulturen är inte läskig. Den är inte ens intressant.
Och definitivt inget nytt.
När jag gick på college hade jag en galen professor.
Han tvingade alla sina studenter skriva självmordsbrev.
Sen läste han dem högt för resten av klassen.
Så fort föräldrarna fick veta det fick han sparken direkt.
Jag var den enda som stöttade honom.
För han gjorde faktiskt matte kul.
Och ja, jag nämnde Joe Rogan, men missförstå mig inte.
Jag gillar Joe. Joe är min vän. En bra kille.
Men om du lyssnar på hans podcast är du en jävla förlorare.
Min svåger är Joe Rogans största fan.
Han missar aldrig ett avsnitt. Tycker inte att fyra timmar räcker.
Men min svåger är Joe Rogans målgrupp.
Min svåger är konspirationsteoretiker.
En galen konspirationsteoretiker.
Min svåger vägrar att bli organdonator,
för han svär på att om du råkar ut för en olycka
och sjukvårdarna ser att du är organdonator,
så försöker de inte rädda dig.
De vill använda dina organ för att rädda nån annan.
Helt galet, men jag har inget att sätta emot.
Han är ju sjukvårdare.
Ännu en fråga jag har fått en miljon gånger de senaste 20 åren:
"Vilket är det bästa skämtet du har skrivit?"
Det är enkelt. Det första.
Jag började från grunden för 20 år sen. Jag var ingenting.
Jag besökte open mic-scener i Los Angeles
och uppträdde för bittra komiker som aldrig reagerade på nåt.
Jag försökte hitta min röst. Kan jag bli bra?
Kan jag försörja mig på det? Och det tog ett tag. En kväll gick jag till ett kafé
och drog det här skämtet. Det förändrade hela mitt liv.
Jag sa: "Hörni, min flickvän älskar att äta choklad."
Hon äter alltid choklad,
och hon brukar skämta om att hon är beroende.
'Håll mig borta från chokladen. Jag är beroende.'
Och det är väldigt irriterande. En dag satte jag henne i bilen
och jag körde ner på stan.
Jag pekade på en crackmissbrukare. 'Ser du det där, älskling?
Varför kan du inte vara så där smal?'"
Jag glömmer aldrig när jag drog det skämtet
för ett rum fullt av bittra open mic-komiker
som aldrig reagerade på nåt,
och hela rummet bara: "Oooh".
"Jag kommer att bli en jävla stjärna."
Och ett par år senare fick jag mitt stora genombrott
och jag fick roasta lite.
Jag fick roasta Donald Trump, Charlie Sheen, Roseanne Barr.
Alla de stora.
Folk frågar fortfarande: "Vem var din favorit?"
Charlie Sheen. Men inte på grund av Charlie Sheen.
Jag sket fullständigt i honom.
Några dagar tidigare satt jag hemma och skrev skämt.
Tv-bolaget ringde. "Anthony, jag vet att det bara är ett par dagar kvar,
men vi lade till Mike Tyson också.
Kan du skriva några skämt om Mike Tyson?"
Två dagar senare kliver jag in där med 100 skämt om Mike Tyson.
Det ska bli så roligt.
Precis när jag sätter mig kommer en kille fram.
"Jag ville bara dubbelkolla.
Du har väl inga skämt om Mike Tyson och våldtäkter?"
Och jag sa: "Hur så?"
"Det var nästan omöjligt att få Mike Tyson att vara med i en tv-sänd roast.
Vi lovade att inte dra några våldtäktsskämt."
Jag tänkte: "Pratar vi om samma Mike Tyson?"
Så roasten inleds. Jag är uppe på podiet, kamerorna rullar.
Jag har noll skämt om Mike Tyson.
Och jag är arg för det.
Men i ögonvrån ser jag Mike Tyson sitta på scenen.
Mike har druckit. Mike har rökt på. Mike skrattar åt allt.
Mike svarar på skämt som inte ens handlar om honom.
Mike Tyson hade hur roligt som helst.
Så jag tänkte: "Äsch, ett kan jag dra."
Jag sa: "Jag tror att Mike Tysons största problem
är att Mike aldrig en stark manlig förebild som barn.
Mikes pappa lämnade sin familj väldigt tidigt,
efter att Mike våldtog honom."
Så fort jag har dragit det skämtet…
Så fort jag har dragit det skämtet ångrar jag det.
Jag är rädd.
Jag vände mig om. Kommer Mike Tyson emot mig?
Kommer jag att dö?
Jag ser Mike Tyson kasta huvudet bakåt
och säga: "Där fick han dig, Charlie."
Under mina 20 år som ståuppkomiker
har jag fått träffa en massa kända personer.
Jag brydde mig inte ett skit om dem.
Förutom en,
och det var Norm Macdonald.
Långt innan jag ens funderade på att bli komiker
dyrkade jag Norm Macdonald.
Han var min hjälte som barn. Han är min hjälte än idag.
Det dröjde innan jag träffade honom.
Men för några år sen ringde min agent.
Han sa: "Vill du bli den nya programvärden för Last Comic Standing?"
Och jag sa: "Varför i helvete skulle jag vilja det?
Det programmet suger."
Han sa: "I år blir det annorlunda.
I år är Norm Macdonald domare. Vill du jobba med Norm?"
Jag tackade ja direkt.
Norm och jag gjorde åtta avsnitt tillsammans.
Åtta kvällar i rad med åtta timmar långa inspelningar.
Och de första fyra avsnitten
kom Norm Macdonald och jag inte alls överens.
Vi bråkar varje kväll i sändning. Vi bråkar varje kväll backstage.
Vi gillar bara inte varandra.
Det tar kål på mig. Han är min hjälte, enda anledningen till att jag tog jobbet.
Så de där första fyra avsnitten jobbade jag väldigt hårt med det här.
Norm jobbade också på det, men inte alls lika hårt.
Men efter fyra avsnitt klickar vi av nån anledning.
Vi skrattar, vi kommer överens. Precis som jag ville.
När showen var klar var vi tvungna att marknadsföra den.
Och sista gången jag såg Norm Macdonald var backstage hos Larry King.
Jag ska intervjuas först, sen Norm.
Precis innan jag går ut säger Norm "Du, vi har ju inte alltid hållit sams,
eller varit överens om saker, men om du vill, och om du litar på mig,
så kom jag på nåt roligt vi kan göra tillsammans."
"Klart att jag litar på dig, du är min hjälte. Vad vill du göra?"
"Det vore kul om vi istället för att prata om de andra komikerna
gör reklam för showen genom att offentligt förolämpa varandra."
"Försök inte ens vara rolig, Anthony. Var bara elak."
"Vet du vad, Norm? Det klarar jag."
Så jag sitter hos Larry King.
Han säger: "Vad tycker du om Norm Macdonald?"
Jag sa: "Larry, Norm Macdonald är ett jävla as."
Och jag hör Norm skratta bakom scenen.
Jag avslutar intervjun, och Norm skrattar fortfarande.
"Anthony, det där var perfekt. Kolla in det här."
Nu sitter Norm hos Larry King.
Larry King säger: "Norm, vad tycker du om Anthony Jeselnik?"
"Larry,
han är en av de stora."
Jag har aldrig varit så förbannad.
Tänk att jag gick på det.
Ni har varit en fantastisk publik. Jag lämnar er med det här.
Mitt nya avslutningsskämt. Ingen fara, det är transsäkert.
För en månad sen var jag på ett bröllop. Det galnaste bröllopet jag nånsin sett.
Efter vigseln tog varenda kotte ecstacy.
Bruden tog ecstacy. Brudgummen tog ecstacy.
Föräldrarna, morföräldrarna, varenda gäst tog ecstacy.
Det galnaste jag nånsin sett. Jag slocknade vid midnatt.
Vaknade morgonen efter i nån jävla hängmatta.
Jag hittade bruden och brudgummen. "Gjorde jag nåt pinsamt igår kväll?"
Och de sa: "Ja,
du spetsade bålen med ecstacy."
Tack så mycket, Milwaukee. Ha en bra kväll. Tack.
Undertexter: Mattias R. Andersson