Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Minden amerikainak mondom, hogy hatalmas közös, országos erőfeszítés
szükségeltetik az elkövetkezendő években...
DAILY NEWS MEGVÁLASZTOTTÁK!
...hogy országunk épségben átvészelje az 1960-as éveket.
Az előttünk járók gondoskodtak arról, hogy országunk
meglovagolja az ipari forradalom legelső hullámait,
a modern felfedezések legelső hullámait
és az atomenergia legelső hullámait.
Eltelt száz évnyi késlekedés,
mióta Lincoln elnök felszabadította a rabszolgákat,
s mégis az örököseik, az unokák...
FOGADJÁTOK EL A SAJÁT FAJTÁTOKAT!
...a mai napig sem teljesen szabadok.
S nemzetünk sem lehet teljesen szabad addig,
míg minden állampolgára nem szabad.
Ez a generáció nem óhajt az eljövendő űrkorszakban
a lemaradók közt kullogni.
Úgy határozunk, hogy még ebben az évtizedben eljutunk a Holdra,
s más dolgokat is véghez viszünk,
nem azért, mert ezek könnyű dolgok, hanem azért, mert nehezek.
Mert e kihívást hajlandóak vagyunk elfogadni,
nem szeretnénk halogatni,
és meg is szeretnénk nyerni.
JOHN F. KENNEDY REPÜLŐTÉR ÁTNEVEZIK AZ IDLEWILD REPTERET
JOHN F. KENNEDY NEMZETKÖZI REPÜLŐTÉR
Nézd csak! Nincsenek ám összenőve. Nincsenek összeragasztva.
Tökéletes összhangban vannak.
- Tényleg? - Aha.
Hallgasd csak! Ezt hallgasd meg, George!
Hallgasd meg! Pillanat!
- Bocs, David. Bocs, Al. - John?
PÁR HÓNAPPAL JOHN F. KENNEDY ELNÖK MEGGYILKOLÁSA UTÁN,
A BEATLES NEW YORKBA JÖTT, HOGY FELLÉPJENEK AZ ED SULLIVAN SHOW-BAN.
A ZENEKAR EKKOR JÁRT ELŐSZÖR AMERIKÁBAN.
- Elektromos óra. - Ez egy rádió!
Bejön rajta a Mars?
- Te most forgatsz? - Aha.
- Mindig forgat. - Belelógott a karom.
Nem is nézed?
- Ő készítette a kamerát. - Azon át nézi.
- Tényleg? - Saját maga.
Micsoda szeme lesz a turné végére!
- Belekerült 15 000 dollárjába. - Atyaég!
ALBERT ÉS DAVID MAYSLES FILMET FORGATTAK
A BEATLESRŐL A 14 NAPOS TURNÉJUK SORÁN.
És aztán mit csinálsz?
- Feltöltöd? - Most is megy?
- George? - Az ott tölt...
- Beszélj! - Nem állt le.
Ki beszél...
Mi az?
Hallod benne a saját hangodat!
Csak késik egy kicsit.
Helló! Mizújs, Ringo?
Minden oké.
Honnan vetted a sapkát?
Egy csajról kaptam le. Te honnan vetted a tiédet?
- Nem mondom meg. - Már szinkronban van.
- Azta! Klassz! - Csúcs!
Klassz cucc!
MIKÖZBEN EURÓPA BEATLEMÁNIÁBAN ÚSZOTT,
AMERIKA NAGY RÉSZÉN A BEATLES MÉG ISMERETLEN VOLT.
FILMÜNK OLYAN EMBEREK SZEMÉLYES TÖRTÉNETÉT MUTATJA BE, AKIK OTT VOLTAK AKKOR.
A BEATLES TÖNKRETESZI A BORBÉLYOKAT IGAZSÁGTALAN A KOPASZOKKAL
Elcsendesednének, kérem!
Csendet!
- Csend legyen! - Csendet!
Ha-ha-ha.
Kérem, csendesedjenek el a kérdezők!
Énekelnének valamit?
Nem.
- Bocs! - Következő kérdés?
Kétséges, hogy tudnak énekelni.
Nem, előbb pénz kell.
A minap egy pszichiáter azt mondta, hogy maguk csak négy Elvis Presley.
- Biztos teljesen vak! - Nem is igaz!
Önök szerint milyen hatással van a zenéjük az emberekre?
Nos, hát...
Gondolom, tetszik nekik.
Biztos tetszik, hisz megveszik.
Miért izgatja annyira az embereket?
Nem tudjuk. Tényleg nem.
Ha tudnánk, másik zenekart alapítanánk, és menedzserek lennénk.
Én...
A fiatalok kedvéért: Mi ezzel a fő céljuk?
Meggazdagodni!
Amerikába jönni.
’63 decemberében
a nővérem bekapcsolta a rádiót, és meghallottam a She Loves You-t.
Mintha felkapcsolták volna a villanyt.
Mintha a vak sötétben valaki felkapcsolta volna a villanyt.
Azt gondoltam: „Úristen! De jó ez a szám!”
JOE QUEENAN ÍRÓ
„Ezt nekünk írták.”
Jött ez a valami a nagy semmiből.
Ez volt bennük az egyik nagy dolog.
Hogy liverpooliak voltak.
Azt se tudtuk, hol van ez a Liverpool.
Ennyi erővel a Marsról is jöhettek volna.
A Beatlest akarjuk!
Kitört itt, New Yorkban a brit Beatles is,
a kanyarójárvány tetejébe.
A kanyaróval ellentétben a Beatles-járvány szinte csak a kamaszokat sújtja,
de a tüneteik egyformák: láz és viszketegség,
mely torz elváltozásokat okoz az áldozatok testrészein.
Elektromos gitáron játszanak és bendzsón, meg egyebeken.
Énekelni is szoktak, de úgy tűnik, feleslegesen,
mert a zaj nagyja úgyis a közönség bokazoknis bakfisaitól jön.
A BEATLES BETÖR, HOSSZÚ HAJJAL ÉS SIKÍTOZÓ RAJONGÓKKAL
A Beatles érkezése felvet még egy ötletet
az angol-amerikai együttműködésre:
Mindkét országban fellépnek a gyermekkínzással szemben,
ahogyan az állatkínzással szemben is,
de a felnőttek kínzásával szemben nem.
EYES OF THE STORM FOTÓKIÁLLÍTÁS, 1963-64.
Ez az egyik jó oldala ennek a kiállításnak.
Olyanokat láthatunk itt,
amiket már elfelejtettünk, vagy akkor fel sem fogtunk.
BROOKLYNI MÚZEUM NEW YORK
Itt laktam, Liverpoolban a Forthlin úton.
Itt volt ez a puccos tapéta.
Itt ücsörögtünk Johnnal, és írogattunk ezt-azt.
Itt írtuk meg a She Loves You című dalt
a szomszéd szobában, és a másik szobában volt az apukám.
Átmentünk, és előadtuk neki a számot. Neki legelőször.
Erre ő megszólal a végén:
„Srácok, ez nagyon klassz dal,
de nem énekelhetnétek úgy, hogy: ’She loves you, yes, yes, yes?’”
Azt mondta: „Elég már ebből a sok amerikanizmusból!”
Amerikába jönni olyan volt, hogy: „Ide nekünk a zsúfolt tömegeket!”.
Számunkra ez a szabadság földje volt.
Érdekes, hogy amint megérkeztünk, kiderült,
hogy ez nem egészen így van.
Íme, itt vannak.
MINDÖRÖKKÉ BEATLES
Mi a helyzet, Gayle?
- Helló, Gayle! - Nagyon örvendünk!
Nem mintha nem tudnám, hogy épp felvesznek.
Á, szerintem pont adásban vagyunk a rádióban.
- A TV-ben. - TV-ben?
Lehet, hogy a vállán nem is papagáj ül.
Van itt egy nő egy golfütővel.
Helló, kedves!
Kezd összeroppanni a súly alatt.
- Kell még! - Folytassátok!
Mit is akarsz felvenni tulajdonképpen?
Nem beszél angolul, mi? Nem hát.
Nem mer megszólalni. Tudják, van itt egy nő,
egy pici mikrofonnal, és nem mer beszélni,
és van nála egy cetli 28 felirattal. És folyton...
- Már 29! Eggyel feljebb ment. - Csapó!
Huszonkilenc. Egyre feljebb megy.
De elég vicces egy mikrofon ez!
- Vicces, mi? - Szerintem röhejes.
Ha odafordítanád a kamerát a mikrofonhoz, az jó poén lenne.
Mondjuk... Gyerünk már, rajta! Fenébe a szokásokkal!
Na, gyerünk!
- Fordítsd oda! - Gyerünk, állj rá!
Hé!
Megvan!
Vissza! Álljanak hátrébb! Gyerünk!
Hátrébb! Gyerünk, még egy kicsit!
Miért szeretitek a Beatlest?
- Mert irtó helyesek! - Mert csúcsok!
- Főleg Paul. - Annyira cukik! Ő a mindenem!
Imádom őket!
Látná a szobámat! Teli van Beatles-képekkel.
Nyomni kéne Beatles-tapétát is! Teli van velük a falam.
Ja, és Beatles-babák is kellenének!
Nincs olyan amerikai énekes, aki jobb?
Nincs!
Nincs. Tőlünk mehet mind a fenébe!
Még Elvis Presley-nél is jobbak!
- Elvis Presley is egy nulla! - Ja, tök gáz!
Elvis nagyon gáz. Meg egyébként öreg is.
A dalszövegeik gyönyörűek,
minden csak a szeretetről szólt, például, hogy „fogd a kezem”,
és amikor az ember épp felnő, mindez tényleg szívhez szóló.
KÖNYÖRGÖK, MARADJATOK ÖRÖKRE
Az egész egy őrületes szerelem volt. Őrült szerelem.
EGY RAJONGÓ A PLAZA HOTELNÉL
És mindannyian másik srácba voltunk szerelmesek.
Én George-ba, a barátnőm Paulba, a másik meg...
Adja magát. Az ember lelke az, ami ilyenkor egy másik lélekkel...
összefonódik.
Miért sikoltoztunk tébolyultan?
Most már fogalmam sincs.
De akkor ez magától jött. Ez volt a természetes.
Nem tudtuk magunkban tartani.
George szeret lustizni, ezért hoztunk neki egy kispárnát.
Paul fest és rajzol,
ezért neki rajztömböt és szénceruzát hoztunk.
Abba te nem is szálltál be, Alice.
Tudom, hogy nem. Nem is tudtam, hogy...
John egy igazolványt kap.
Bele van gravírozva a nevünk?
- Igen. - És vettünk...
Ringónak két sci-fi könyvet vettünk.
És megvesszük majd neki azt a lemezt, hogy „A barátom Beatles-frizurát szeretne.”
És egy sötét napszemüveget is vennünk kellene neki.
Tudja, egyébként nem is szeretjük a rock and rollt.
- Aha. - De fantasztikusaknak tartjuk őket!
Milyen zenét szerettek?
Hát én a Juilliardra járok.
- Ez mire van? - Klasszikus.
- Ott minden klasszikus. De... - Értem. És ez mi?
Olasz áriák, meg ilyenek. De a Beatlest egyszerűen imádom!
Úgy tűnik, megjöttek. Megnézzük?
Elmentünk a Plaza Hotelhez,
és ott törölköző darabkákat árultak.
Olyan törölközőkből, melyeket a Beatles használt.
Úgyhogy olyat is vettünk.
- Megvettek egy törölköződarabot? - Meg hát!
- Naná, hogy vettem egyet! - Nem emlékszik, mennyiért?
Olyan két dollár lehetett. Vagy egy. Nem tudom.
Meg kellett szereznünk mindent, ami Beatles-es.
Akár egy törölköződarabot is.
Fényképeket. Mármint igazi fényképeket.
Úgyhogy megvettünk mindent, amit csak találtunk.
Mindenki Beatle akart lenni,
úgyhogy venni kellett Beatle-parókát.
Fogalmam sincs, hogy mutathat ez felvéve.
ZENEI PRODUCER
Soha nem is vette fel?
De, felvettük.
Mármint nem hordtuk, de... ez meg nejlon.
Rajta van a Beatles képe.
Van itt nejlonból harisnya és...
Miért vettek meg ilyesmit?
Hogy miért? Jó kérdés!
Azt én is szeretném tudni.
És maga úgy 10 éves lehetett akkoriban?
Igen. Ez meg egy ruha. Ezt sem vettem fel soha.
Látszik, hogy sosem volt viselve.
Ezt nézzék! Ez nagyon menő.
Beatle-csuka.
És ezt itt! Beatleses hintőpor.
Még az eredeti hintőpor is benne van.
Erre szükségünk volt. Érti?
Amikor bontották le a Shea Stadiont.
Odamentem a vezetőmérnökhöz, és megkérdeztem, hogy lennének-e szívesek...
Ez elég gáz.
Hogy kivágnák-e az ülést,
ahol ültem a stadionban, és azt mondták, „miért is ne?”.
Úgyhogy itt van a 39-D ülés, ami a jegyemen is áll.
Szóval... Megszállottság? Igen.
- Tartott meg emléktárgyakat? - Én mindent megtartok.
Komolyan. Gyűjtögető vagyok.
És megtartottam az összes ruhámat is az évek során,
azt gondolva, hogy úgyis körbejár,
a gyerekeknek biztos tetszeni fog.
De engem ruhákról csak akkor kérdeztek,
amikor szóba jött egy estély.
Mert mind olyan hippi cuccokban járt.
„Hallod, lesz valami bál. Nyúljunk le valamit aputól!”
Megtenne egy óriási szívességet?
Én nem csókolom meg, mint Elizabeth Taylor.
- Szóval... Na, meg is van. - Ez kié?
Dougie Millingsé, ez volt az első.
Ő kezdte varrni az összes öltönyünket...
Londonban.
Lehet, hogy ez az övé is.
Lehet, hogy nem. Ez lehet Mr. Fish is.
„Hung On You.”
Ez a Hung On You-ból van.
- A King’s Road tuti hely volt akkoriban... - Igen.
... hátul tele volt srácokkal,
- meg lányokkal is... - De még hogy!
...ott szabtak és varrtak,
- mi meg ott sétálgattunk... - Aha, igen.
...néztük őket, Ossie Clarknál töltöttük az egész napot.
- Az a sok arc! Csúcs volt! - Ajjaj!
Tetszett New York, ugye?
Azért jöttetek, mert bejöttek a régi noir filmek?
Nem, főleg a zene miatt.
- Értem. - Egy polipot éreztem...
- Én tele vagyok ám polipokkal. - Aha.
- Hogy megragadja a gépet, és húz lefelé. - Értem.
Igen, fantasztikus volt. Annyira...
Teljesen odavoltunk, hogy: „Itt vagyunk Amerikában!
Amerikában! New Yorkban!”
Felmentem a 12. emeletre, és ott voltak,
és a rendőrök kidobtak onnan.
Micsoda? Ne már!
Nem láttam... A rendőrök...
Kidobtak a rendőrök, mielőtt még...
mielőtt láthattam volna őket, vagy odaadhattam volna a petíciót.
Mi lett a petícióval?
Nem engedték, hogy odaadjam nekik.
- Senkinek sem tudtad odaadni? - Nem.
A francba!
Annyira zsigeri volt
a reagálás a Beatles zenéjére!
Ezt szavakkal nem lehetett kifejezni,
és ezért sikítottunk,
mert ez valami nem verbális helyről szakadt ki belőlünk.
Az én kedvenc Beatles-tagom George Harrison volt...
JAMIE BERNSTEIN ÍRÓNŐ
...mert annyira helyes volt, és mondhatni csalafinta,
és nagyon szexinek tartottam.
Azt álmodtam, hogy egy étkezőasztalnál ültünk,
George pont mellettem.
És ahogy odanézett,
észrevette, hogy melltartó van rajtam.
Odahajolt, és adott egy puszit az arcomra.
Aztán, amikor leírtam ezt az álmomat, azt írtam, hogy „majd’ kiszívta!”
Mert annyira büszke volt rám, hogy melltartót viselek.
Voltak ilyen belehabarodásaim,
melyeket az élet későbbi,
erotikusabb szakaszával lehet azonosítani.
De az érzékiség még annyira primitív volt,
hogy csak puszit adott nekem, az arcomra.
Elég hamar átváltottam John Lennonra,
aztán már örökre.
Azt szerettem Johnban, hogy...
igazi karakter volt.
Látszott rajta, hogy kicsit bajkeverő.
Láttad őket?
Igen! Hozzáértem Paulhoz!
- Komolyan? - Igen, odamentem hozzá, és hozzáértem.
És ő erre mit mondott?
Á, semmit, csak, hogy: „Itt a kezem!”
És a kezét a kezembe tette.
Én meg megfogtam.
És milyen érzés?
- Milyen tapintású Paul? - Hát, nem is tudom.
Túl izgatott voltam. Csúcs volt!
„Ami engem illet, tiltakozni szeretnék a felvetés ellen,
hogy Shakespeare mindenkire pozitív befolyással bír.”
- Olvass valami mást! - Francia. Import.
Clicquot pezsgő.
Nem mozdulunk ki valahová?
De, majd később.
Már barátok voltunk még Angliából.
George Estelle-lel járt, a húgommal,
úgyhogy kézenfekvő volt.
Amikor megérkeztek, első dolog volt, hogy felhívtak.
„Szia, szívi, George vagyok. Mit csináltok?”
Úgyhogy rögtön minket hívtak, mert nem ismertek Amerikában senkit.
A W.I.N.S. KÖSZÖNTI A BEATLEST
Hé! Áve!
Áve!
Kit érdekel, ha...
John felhívott otthon, és azt mondta:
„Ronnie! Foglyok vagyunk. Nem tudunk kijutni.
Az egész épületet körülveszik a lányok,
a hotel egész tömbjét.”
Erre mit csináltam?
Odamentem a két Ronette-tel.
Felmentünk. Murray the K odalent volt.
„Fel kell vinnetek, hogy találkozhassak a Beatlesszel.”
Szóval felmentünk, a földön ülve ettünk szendvicseket,
feltettünk pár lemezt, jól elvoltunk
a Beatlesszel. Aztán...
feljött a The Supremes, aztán a Jay and the Americans.
Erre ők: „Halljátok, gyerünk már fotózni!”
Mindent meg akartak tudni Amerikáról.
Megismerni a kaját, a zenekarokat, a táncokat.
Faggattak minket Little Richardról,
Chuck Berryről, a The Marvelettesről.
Hogy: „Miket csinálnak a színpadon?”
Mire én: „Hát, ő spárgázott egyet,
vagy mondjuk Little Richard így csinált: ’Úú’!”
Erre Paul is rákezdett: „Értem, úú!”
Aztán már mindenki énekelt: „Úú!”
Valljuk be. El kellett szabadulniuk.
Be voltak zárva. Szóval, hívtam egy limuzint,
lementünk a hátsó lépcsőn, és elmentünk Harlembe.
Elvittem őket Harlembe, mondván, hogy ott senki sem fogja felismerni őket.
És így is volt. Egy csapat spanyol nyominak nézték őket.
Merthogy ez spanyol Harlem.
Így senki ügyet sem vetett rájuk.
A Sherman’s BARBQ-bárba mentünk, a 151. és az Amsterdam sarkán.
Bementek, és imádták, hogy senki sem ismerte fel őket.
A feketék eszegették az oldalast,
a spanyolok meg...
Senki észre se vette őket.
Csúcs volt! Imádták, hogy senki se figyel rájuk.
Ugye, milyen cukik? Nem nagyon érdekelte őket a sztárság.
„Jaj, fel fogunk lépni az Ed Sullivanben!”
„Ki az az Ed Sullivan, Ronnie?”
Halló, John!
Halló, Brian! Helló!
Pillanat, csak elém raknak egy mikrofont.
Ja, az nem rossz ötlet.
BRIAN MATTHEW-VAL
Mik az első benyomások, így Amerikába érkezve?
Ezek eszementek!
Mind eszementek! Hát nem?
Jobban, mint az angolok?
Hát, nagyon úgy fest. De lehet, hogy ez csak az első benyomás.
Van valaki, akivel külön szeretnétek találkozni
ott, New Yorkban, Paul?
Ma este megint a The Ronettesszel voltunk,
és egy DJ azt mondta, hogy...
szeretné idehozni nekünk a The Miraclest.
Ők nagy példaképek, ugye?
Naná! És itt van a The Isley Brothers.
- És Murray the K. - Fantasztikus,
őket is alig várjuk!
Mi mindenre voltak kíváncsiak
a sajtótájékoztatón?
Mindenfélékre. Hogy kopaszok vagyunk-e,
hogy mihez kezdünk a pénzünkkel.
- A szokásos dolgokra. - Remélem, bizonyítottátok,
- hogy nem hordtok parókát. - Igen.
Hogyan?
Levettük!
- Helló, George! - Helló!
- Hogy vagy, Brian? - Remekül, köszönöm.
- És te? - Egész jól, én is.
Az első fellépésetek odaát a The Ed Sullivan Show lesz, ugye?
Igen, azt fogjuk próbálni holnap.
A műsor meg vasárnap lesz.
A lemezeitek közül mennyi van most Amerikában a slágerlistákon?
Hát, New Yorkban
a... három kislemez:
a Please Please Me, a She Loves You
és az I Wanna Hold Your Hand mind listavezetők!
A Huntley-Brinkley-jelentés.
Néztétek a híradókat?
Nem.
Elcsendesednének, kérem?
Brian!
Ha-ha-ha.
A BEATLESRE VÁRVA ...CSUPA HAJAS BABA BANDA
„Énekelnének valamit?” Válasz: „Előbb pénz kéne.”
Ezt meg ki mondta?
- Nincs pénz. - „Mi van maguknak, ami másnak nincs?”
Válasz: „Sajtóügynökeink”.
Idéznek valamit a Daily Newsban. Az áll itt, hogy...
- Az meg mi? - Ja.
- New York-i Daily News. - Á, a New York-i?
Azt írja: „Nem azért szeretjük a Beatlest, mert sikítoznak.
Ez megvan itt Elvis Presley-től is.
Hanem simán azért, mert angolok.”
Szerinted ti nagyon angolok vagytok?
Szerintem jócskán angolok vagyunk.
Nem is tudom. Mindig van vala...
valaki, aki azt mondja, hogy viccesek vagyunk.
Nem is... nagyon érdekel az illető.
Ki is az? Mi a neve?
Valami Beethoven.
Hátra, kérem!
Vannak fent haverjaim. Komolyan.
Nem fogom beengedni magát.
Hogy szóljunk neki? Az előbb volt lent. Mondta, hogy menjünk fel.
Azt mondja, nem.
- Biztos ismeri Franket. - Épp az előbb!
Alt... Franket... Alt és Franket.
A zene valahogy nagyon vidám volt.
Gondolom, hogy részben azért játszottak vidám zenét,
mert az ’50-es évek Angliájában nőttek fel, ami maga volt a pokol.
Akkoriban Anglia teljesen padlón volt.
Mondtam Eddie Leonetti barátomnak,
hogy menjünk el Liverpoolba.
„Menjünk el oda! Klassz kis kaland lesz.”
JACK DOUGLAS ZENEI PRODUCER
„Visszük a gitárunkat, elleszünk a The Cavern klubban.”
Liverpoolba gőzössel eljutni 112 dollár volt.
Lementünk az Ír-tengeren, és szólt a rádió.
Kalózrádiót hallgattunk, és teljesen odavoltam.
Itt a Radio Caroline az 199-esen. Anglia első kereskedelmi adója.
A Mersey folyó igazi hangja.
„Ez az igazi Liverpool!” - gondoltam. Éreztem a levegőben.
Átható dízelolaj-szag volt,
és sár- és koromszag, de az valami...
Kikötöttünk, és...
jöttek a bevándorlásiak.
„Na, és mi járatban vannak a fiatalemberek?”
Sajnos rosszul válaszoltunk. Azt mondtuk, hogy játszani jöttünk.
„Van vízumotok? Bármilyen?” „Nincs.”
„Ez a hajó öt nap múlva visszaindul, és ti rajta lesztek!”
Ott voltam Liverpool kikötőjében.
Valamit muszáj volt csinálnom.
Aznap éjjel a személyzet egyik tagja ott aludt.
Elvettem a köpenyét és a sapkáját,
és lesétáltam szépen a kikötőhídon. Most megszökök!
Megláttam egy buszt „Liverpool centrum” felirattal.
És amikor leszálltam, az utca túloldalán
ott volt egy lemezbolt.
Egy vadi új album épp akkor jött ki.
Voltak bent zenehallgató fülkék.
Úgy hatan,
akiknek túl drága lett volna a lemez, bejöttek velem,
így ott a fülkében
hat Beatles-rajongóval hallgathattam meg a lemezt,
álmodozva, beszívva a zenét, gondolkozva.
„Ez valami forradalmi! Hallgassátok csak!
Milyen más, mint minden eddigi!
Ez jelent valamit.”
Sosem érdekelt
semmiféle szervezett vallás.
A zene... az hatott az én lelkemre, és az adta meg...
számomra az volt az az érzés, hogy na, így érintheti meg az ember Istent.
- Uramisten! - Ez nagyon ciki!
Láthatnánk a Beatlest, kérem?
- Hol vannak? - Én nem tudom.
Megmondanák, hol vannak, hogy mi is tudjuk?
- Jaj, ez olyan... - Mit szeretnének csinálni?
- Csak köszönni nekik. - Felvesz egy kamera!
Hogy jöttek át a rendőrökön?
Nem lentről jöttünk. Hanem amarról.
A másik oldalról jöttünk. A patikán át.
Mit gondolnak a Beatlesről?
Nem rosszak.
Teljesen őszintén. Nem rosszak.
Jól énekelnek. Menjünk!
- Ki az a Mister... - Plaza Hotel:
„Ez finomabb, mint a Jelly Babies cukorka? Sok sikert!
Rachel Barrett... Bennett, rajongó.”
Kérsz cukorkát, Ringo?
Nem. Épp cigizek. Egy szál Winstont.
Meg tudják mondani, merre menjünk?
Sikerült! Feljutottunk!
Hát, ennél tovább viszont nem jutnak.
A fickó azt mondta, lehet.
Ki? Milyen fickó?
Nem. Ők ismerik az...
Epsteint.
Nem. Sajnálom. Ennyi volt.
Egy lépéssel sem mehetnek tovább.
De muszáj látnunk őket.
Nem. Kérem, menjenek le a lifttel! Most azonnal.
Előbb el kell hoznunk a cuccunkat.
Na, és honnan? Melyik szobából?
- Amonnan, a sarkon túlról. - Jól van, menjünk!
Nem valami jó a számmemóriám.
A hotelben szállnak meg?
- Persze. - Melyik szobában?
Dehogy van itt szobánk!
Na jó, jöjjenek velem! Gyerünk!
- Hozhatjuk a holminkat? - Nem.
- Hol van? - A mosdóban.
Akkor hozzák gyorsan,
mielőtt lehajítom magukat a lépcsőn!
Még 1964-ben, miután...
a Beatles kataklizmatikusan megérkezett az USA-ba,
és miután olyan sikeresek voltak Ed Sullivan műsorában,
sokan nem igazán értették meg,
hogy mit is csinálnak maguk. Akkoriban
úgy vélték, hogy hosszú a hajuk, és divatosak,
és hogy valami forradalmiak.
Nem lepte meg magukat, hogy sokunknak ennyire sok időbe telt
ráérezni a stílusukra, és megérteni, hogy mit is csinálnak?
Nem, ez főleg a szülők műve.
A szülők mindig is ellenezték a rock and rollt,
jóval a Beatles megérkezése előtt is.
Hisz a kezdetektől fogva
próbálták eltaposni a rock and rollt.
Vajon miért van ez így? Mitől félnek ennyire?
Én mindig is úgy hittem, hogy azért, mert a feketék zenéjéből jött.
A dalszövegekben sok a kétértelmű szó
az elejétől fogva.
És féltek, hogy a fehér gyerekek,
„a kis fehér, angolszász, protestáns csemeték
megbolondulnak majd, ha ennyit vonaglanak.”
Érti? Hiszen a zene az ember testébe hatol.
A Beatles pedig egy kicsit...
még tovább vitte ezt, még jobban kifehérítette,
még Elvisnél is jobban, hiszen mi angolok vagyunk.
Pat Boone lenyúlta ezt a dalt.
Ha valaki nem tudná, mit jelent „lenyúlni”,
azt, hogy fogta a te számodat,
elénekelte, kiadta, és befutott vele.
A fehér gyerekek nem vihették haza a lemezemet,
mert az anyjuk nem tűrte volna meg a házban.
Szerintük én... túl harsány voltam.
Szerintük a számaim gonoszak, démoniak,
én meg túl vad vagyok.
Pat Boone imázsa meg patyolat tiszta, fehér dolcsikkal.
- Értem. - Mintha a mennyből küldték volna,
hogy elmeséljen egy történetet.
Szerinted milyen lett az ő Tutti Fruttija?
Hát, elég gyenge.
Sőt, tudod, mit, Rick? Nevezzük nevén a gyereket!
Még a gyengénél is gyengébb volt,
mert ő azt mondta:
„tutti frutti, oh rootie”, én meg...
Szeretik a Beatlest?
Ó, igen! Szerintem nagyon jók. Nagyon jók!
Mi tetszik bennük?
Az, hogy...
A változatosság. Hogy eredetiek.
Nekem minden bejön, ami eredeti.
Vannak olyan jók, mint Smith? Aki most az Apollóban fellép, Jimmy Smith?
Vannak-e olyan jók?
Nem, azt nem mondanám.
Szerinted milyen a Beatles?
Szerintem nem rosszak.
- Neked tetszik? - Nem rosszak.
Szerintetek milyen a Beatles?
- Imádom őket! - Aha, igen!
Imádom! Csúcsok!
Főleg a frizurájuk.
- Aha. - És klassz a zenéjük.
Megérdemlik ezt a felhajtást.
Örülök, hogy ilyen fogadtatásban volt részük itt.
- Szerintem megérdemlik, hogy... - A legjobbak közt a helyük!
- Ők legalább másmilyenek. - Aha.
Szerintem undorítóak.
Miért?
Nem is tudom. Akárhányszor bekapcsolom a rádiót,
szinte mindig csak a Beatles szól.
- Szerintem undorítóak. - És melyik a maga kedvenc zenekara?
Az én kedvencem?
Mondjuk a Miles Davis Quartet,
a John Coltrane Quartet.
De, tudja, nem lehet...
Őket nem lehet hozzájuk hasonlítani.
Seagull,
szerinted mi a baj a hajukkal?
Ez az első zenekar ilyen frizurával.
Szerintem csak ezért kapják azt a sok pénzt.
Mennyit adtak el ma?
Mennyit adtunk el? Pár százat.
Nem rosszak.
Elég jól mennek, ugye?
Igen, elég jól.
Mi a legnépszerűbb kislemez ebben a boltban ma?
Az I Wanna Hold Your Hand.
Ó, IGEN, MONDOK VALAMIT AMIT SZERINTEM ÉRTENI FOGSZ
A korai dalaink mind közvetlenül a rajongókhoz szóltak.
Mind, mint a Love Me Do,
a From Me To You,
She Loves You.
Szerintem a móka, amit a dalok megírása, és a lemezek készítése közben átéltünk
szépen kifejezi önmagát.
Mindenhol ott volt. Emlékszem...
MŰVÉSZ / ZENÉSZ
...még alig jártam, amikor már az I Wanna Hold Your Hand számot dúdolgattam,
és hogy: „She loves you, yeah, yeah, yeah”.
Azok a dalok
jártak állandóan a fejemben, megállás nélkül.
A mostohaapám evangélikus volt, és lelkész lett.
Nem hallgathattam semmilyen zenét otthon,
ami nem egyházi volt,
vagy nem tekintette elfogadhatónak.
Az a fantasztikus a Beatlesben,
hogy átjött a rádióból,
és úgy is átjött, hogy csak jelen volt körülöttünk,
mindenki tranzisztoros rádión hallgatta.
Az ember elment boltba, és ott is hallotta.
Úgy áthatott mindent,
annyira átható volt...
hogy behatolt mélyen a kéreg alá,
a Föld köpenye alá, mondhatni,
és még azokhoz is elért,
akiknek az a zene tiltott gyümölcs volt.
Van egy olyan emlékem, hogy ülök egy Brothers nevű helyen,
ahol volt egy zenegép is.
Hallgattuk az I Wanna Hold Your Hand számot.
Igazi boldogság volt ezt a számot hallgatni,
úgy éreztem, mélyen hozzám szól.
JANE TOMPKINS ÍRÓ
Azonnali kötődést éreztem
köztem és a számot éneklők közt.
Azelőtt sosem éreztem ilyesmit,
popzenével kapcsolatban.
Elvist nem értettem. Az a szexualitás engem nem indított be.
Valahogy az nekem nem jött át.
Nem érintett meg.
Úgy éreztem, hogy nyugodtan alhatok,
mert létezik a Beatles.
Határozottan fiúk voltak, de valahogy finomak voltak.
Az öltözetük, a frizurájuk valahogy...
Volt bennük valami lágyság, a hangjukban is.
A férfi és a nő közti ellentét valahogy nem volt annyira kiemelve.
Ők valahogy a kettő közt álltak,
vagy legalább is nem hangsúlyozták ki annyira
a férfi és a nő közti ellentétet.
Bizonyos értelemben nagyon inkluzív.
Gyertek csak! Van egy ötletem.
A Beatles-srácok tényleg nagyon vicces figurák voltak.
Liverpoolban mindenki humoristának képzeli magát.
Ez köztudott tény.
Az ember felhajt oda,
átmegy a Mersey-alagúton, és az útdíjas fickó a fülkében
szintén egy humorista. Mind azok.
A vérünkben van.
És ha az ember ezt átviszi, mondjuk, New Yorkba,
az igazán klassz dolog.
Hisz mind fapofák voltunk,
és ez mindenkinek bejött.
Mit gondolsz, felerősítette ezt az a tény,
hogy négyen voltatok, négyen dobálóztatok a mókával?
Persze, hogyne!
Ha az ember kifogyott belőle, valakinek biztos volt kéznél egy tuti poénja.
Na igen. Így van, tényleg.
Sétáljanak vissza, és mutassanak a hóra!
Legyen egy kép, amin van valami.
Menjenek vissza!
Letenné azt a kamerát?
Rajta, csak folytassák!
Nézzétek azt a fát!
Hová mentek a madarak?
Oda, fel. Így, ni! Igen, ez az.
Ne fogják vissza magukat!
Maradjanak így!
- Hahó, Beatles! - Hé, Beatles!
Hé, Beatles!
- Hé, Beatles! - Hé, Beatles, erre!
Hét, Beatles, erre!
Helló!
- Jól van. Ne forgassanak! - Ringo! Ide!
Nos, hölgyeim és uraim, hogy meg ne álljon a film,
szeretném ismét bemutatni a rádiót.
NE AZ ELEFÁNTOKAT! NE A SZAMARAT! A BEATLEST!
A BEATLEST YEAH YEAH YEAH YEAH!
RINGÓT ELNÖKNEK!
A BEATLES A LEGJOBB
Jó, Ringo?
Jól van. Most felkonferállak.
BEATLES-PULCSI PROMO
Háromszoros kör, hármat egymás után. De mielőtt indulna a második,
van itt nekünk egy kis újdonság.
Ringo! Ringo a Beatlesből. Vedd át, bébi! Köszönj be!
- Mizújs, Murray? - Minden oké, Ringo.
- Mi újság? - Te vagy az újság, bébi!
- És te is! - Jó, mindketten!
A Beatles az újság! Murray the K, ez mind újdonság itt a 1010-en.
Nem kellemetlenkedett velünk, hanem leüvöltötte a fejünket.
„Mi van veletek?”
Tényleg. Olyan New York-iasnak tetszett.
Érted?
- Persze. - Mert ők eléggé...
- Hangosak, igen. - ...hangosak és harsányak, és...
Ha kell több is ilyen, menjenek el Liverpoolba!
Menők és híresek. Hadd kérdezzek valamit!
- Mondd! - Mennyi időtök jut ismerkedni?
Hisz’ folyton úton vagytok, városról városra.
Van alkalmatok ismerkedni? Járni valakivel bármeddig is?
Elvagyunk. Boldogulunk.
Jól érezzük magunkat, ez a fő.
Aha, persze, naná! Azért még nem fontolgattok házasságot?
Nem, dehogy. Még nem.
Figyelj, itt van nekem az egyik kedvenced,
hátha pont ezt szeretnéd meghallgatni.
Az egyetlen együttes, akik folyton velünk vannak:
a The Miracles, csak neked.
Az I’ve Been Good to You?
Hogy jó voltál-e hozzám? Igen, Ringo.
Jó voltam hozzád, és te is hozzánk.
- Jó voltál hozzám. - Jó voltál hozzánk.
- Te még jobb voltál hozzám. - Na, halljuk a lemezt!
Halljuk!
Emlékszem, amikor először hallottam a Beatlest,
mert én akkor hallottam őket, amikor még nem is voltak „A Beatles”.
Turnéztunk a The Miraclesszel Európában,
és volt egy kisebb kanyar Angliába is, és voltunk Liverpoolban.
Esténként, a koncertek után
a promóter el szokta vinni a zenészeket egy helyi klubba,
csak kicsit kirúgni a hámból, táncolni,
vagy bármit is akart az ember csinálni a koncert után.
És abban a kis pinceklubban a Beatles lépett fel,
ők voltak a bár zenekara.
Mi a Miraclesszel ott ismerkedtünk meg velük.
Megakadt rajtuk a fülem.
Olyan zenét játszottak, amit ismertünk,
de olyan Beatlesesen,
ahogy a Beatles szokott hangzani.
A zenéjük a rock, a pop és a rhythm and blues között volt.
Egyszerre mind közt, érted?
A SRÁCOK TELJESEN ODAVANNAK AZ AMERIKAI THE MIRACLES EGYÜTTESÉRT,
AKIK ELŐTT A „YOU REALLY GOT A HOLD ON ME”
SAJÁT FELDOLGOZÁSÚ VERZIÓJÁVAL TISZTELEGNEK.
A BEATLESSZEL - MONO
Több milliárd dal létezik a Földön.
Az, hogy egy Beatles,
akik maguk is remek dalszövegírók...
a több milliárd dalból
kiválasztják az én számomat, és lemezre éneklik,
én, dalszövegíróként ettől nem tudok jobbat.
Ez egy valóra vált álom. Dalszövegíróként nem lehet ennél nagyobb célom.
Nagyon örültem, amikor felvették
a You Really Got a Hold on Me-t.
Fogalmam sem volt róla, hogy felveszik,
csak, miután már kijött a lemez.
De felemelő érzés volt.
Ők voltak életem első fehér együttese.
Az első fehér együttes az ő nagyságrendjükkel,
akik életemben először kimondták,
hogy: „Igen, mi fekete zenén nőttünk fel.
Imádjuk a Motownt.
Fekete zenét hallgatunk. Ismerjük ezt, ismerjük azt...”
Fehér zenész korábban ilyet nem mondott.
Ilyen nagyságrendű zenekar nem mondott ilyet a Beatles előtt.
Akkoriban még nagyon ment a faji elkülönítés,
főleg lent, délen, az előadásokon.
Volt, hogy rám lőttek, mert vécére akartam menni.
El tudja képzelni? Ez így ment.
És a zene volt a megváltás.
Mert az adott a gyerekeknek közös szeretni valót.
Olyasmit adott, amit mindkét oldal szeretett,
amit mindketten imádtak.
Amikor eleinte felléptünk ott, nagy arénákban voltunk,
és volt egy kötél végig az aréna közepén.
Fehér gyerekek az egyik oldalon, feketék a másikon.
Aztán elkezdik hallgatni a zenét,
és amikor odamegyünk egy évvel később,
fehér srácokat látunk fekete barátnőkkel, és fekete srácokat fehérekkel,
és mindenki együtt táncol,
együtt élvezi a zenét, és mindenki jól érzi magát.
A zene a nemzetközi nyelv.
Az bontja le a korlátokat.
A nők tartják életben a show-biznisz világát,
ugyebár.
Mert ők érzelmesek, és nem szégyellik
kimutatni az érzelmeiket.
A férfiak higgadtabbak. Mi nem lehetünk érzelmesek.
Nekünk nem szabad sírnunk.
Nem lehetünk érzelgősek semmivel kapcsolatban,
hanem erősnek kell lennünk. Mint a bikák.
Érti, mire gondolok, ugye?
Úgyhogy én nagyon hálás vagyok azért, hogy a nők ilyenek,
hogy így kifejezik önmagukat.
Hisz’, ahogy mondtam, én a show-bizniszben utazom,
így ez vele jár.
Nagyon örülök, hogy tudatában vagyok ennek, hogy elfogadom.
Mit szeretnek a Beatlesben?
Mindent!
Itt hátul vannak a Beatles-lemezek?
Merre vannak?
Ezen csak egy szám van?
- Csak egy szám? - Komolyan?
Mi van az I Wanna Hold Your Hand másik oldalán?
Az I Saw Her Standing There.
Bármit!
Halló! Engem hívnak.
- Jó... - Halló?
Bocsi!
Á, helló! Igen, kit keres? Mondja, gyorsan!
Én vagyok az. Hisz’ ismer. Igen.
- Talán London az. - London az?
Nem, csak egy fontos hívást várunk Londonból,
és maga blokkolja a vonalat.
Na, Ringo!
Maradj, ahol vagy! Tartsd a fejed úgy, ahogy van!
Most mozgasd a fejed!
- Egy, két... - Juhú!
Így ni!
- Minek nézel te engem? Majomnak? - Még egyszer!
Hadd én! Hadd engem!
Nem, engem!
- Engem! - Engem! Televízió! Engem!
Ó, de imádom ezt a helyet! Amerika! Csúcs! Rajta!
Az én számom megy a rádióban. Remek!
És holnap este hét órakor
a Beatles saját költeményeit olvassa fel az Ismerkedj a Beatlesszel c. műsorban.
- Ajjaj! Tényleg? - Ezt nem is tudtam.
- Én ezt nem értem. - Holnap este
héttől nyolcig...
- Hiányoznak a gyerekek. - Hogy fogunk bejutni?
Ácsi! Hiányoznak a gyerekek?
Hé, hogy fogunk bejutni?
Helló, lányok!
Sziasztok!
- Egész jól ment. - Pillanat! Brian!
- Igen? - Ebből vehetünk fel valamit?
- Most is forgatsz? Bobby? - Jó.
Először hadd szóljon az emberekhez!
Jó, persze, oké.
Menni fog innen, hátulról is?
- Igen, innen hátulról, jó. - Aha.
Aztán szólhat a közönséghez.
Nem hiszem, hogy hagynak majd forgatni.
- Majd én játszom. - Te inkább maradj azon az oldalon!
Délután csináltunk egy hangpróbát,
és krétával megjelöltünk minden gombot, úgy vagy ötöt.
Aztán elmentünk valahova meginni egy teát,
és bejött a takarítónő, és az egészet letörölte.
Jaj, ne!
De ezt senki sem tudja, mert így is jó volt.
Ezt ki fogja felkonferálni?
Szeretnéd te? Ez a James Ray lemez.
Van kedved felkonferálni? Rajta, George!
Jól van. Következzék James Ray a...
- „The James Ray”. - ...„Got My Mind Set on You” című számmal.
Köszi, George.
Hívás a kettesen.
Sosem értettem, és kérdeztem is Neil Aspinallt erről,
hogy hogy lehet, hogy Murray,
csak mert beviharzott a terembe,
aztán már végig velünk maradt az egész turné alatt.
Vicces.
Sosem értettem, hogy hozta ezt össze.
Halló? Itt a W-I-N-S 1010-es.
Ügyes! Lássuk csak! Itt van Ringo is.
Helló, szívem! Itt a W-I-N-S.
WINS a 1010-en.
Itt Ringo a Beatlesből.
- Itt van George is. - Oda az angol akcentus?
- Nekem nem megy. Én nem. - Helló, mindenki!
Itt a W-I-N-S, hajrá!
És itt van Paul is. Paul?
Halihó! W-I-N-S, Winston Churchill.
Winston Churchill a helyes szerintem.
Milyen érzés odaát dolgozni
az Ed Sullivan Show-ban?
Klassz! Nagyon jó móka. Ed igazán jófej.
De játssz valami pörgős számot, jó? Ne a szokásos uncsit!
Hallottad? Nem kérnek
a lágy dallamokból. Ütős zenét akarnak.
ELŐSZÖR AZ AMERIKAI TV-BEN
Hogy vannak, Murray? Izgulnak amiatt,
hogy fellépnek a TV-ben ma este?
Vagy ezt is lazán veszik?
Nos, nem... persze, izgulnak,
de lazán is veszik.
- Aha, igen. - És tökéletesen jól vannak.
Tényleg, nagyon jó formában vannak.
Ébresztő, John! John, kelj fel!
- John! Ébresztő! John! - Jól van, na!
Hamarosan indulnunk kell.
- Oké, Murray. - Jól van. Oké, bébi.
Mind dúplának mondják a duplát?
- Dupla! - Dupla!
Dupla. Ki tudod ezt mondani így?
- Dúpla! - Nem, nem dúpla, hanem dupla!
- Dúpla. - Nem. Rövid u-val. Dupla.
- Dúpla. - Azt mondja, „dúpla”.
Dúplának mondja.
- Ott találkozunk! - Hozz még egy italt!
Jó!
Bál van náluk.
Ebből, azt hiszem, jól láthatod, Paul,
hogy mennyire könnyen veszik a dolgot.
Pehelykönnyedén. Csak úgy elvannak.
Igen, elég laza srácok.
Van egy kis... van pár
jégkocka a zsebükben, hogy ne legyenek forrófejűek.
- Értem. - Ők a sztárok, Paul.
Hallod, John nem is emlékezett
arra, hogy verseket fog felolvasni.
Kell neki egy kis ismétlés.
Fel kell idéznie ezt-azt
a hétfői felolvasásra.
Mind hallhatjuk majd a dokumentumfilmben
hét órakor. Már nem kell soká várni.
Aha. Van valamid bekészítve? Mondjuk a Love You Do?
- Hát az... - Love Me Do!
Hol élsz te, Paul! Love Me Do!
Ki vagy rúgva!
Híreim vannak. Love Me Do?
- Aha. - Mi a címe?
Tessék?
Mi a címe annak a számnak, barátom?
Love Me Do, te sügér!
Értem.
Itt a sügér beszél.
Sügér jelentkezik.
- Sügér the K. - Sügér the K.
Halljuk a Beatlest!
Rendben, Murray, halljuk!
Milyen interjút szeretnétek?
Én vagyok a menedzserük. Mi legyen?
Tudja ezt igazolni?
- Igazolni? - Aha.
- Igen. Igazolja! - Nincs mivel.
Csak azt szeretnénk megtudni,
hogy milyenek a reakciók...
Mármint a Beatles reakciója?
Nem, az embereké, a Beatlesre.
Elmondom én, hogy mi van.
Ezek a gyerekek idejöttek ma reggel, úgy vagy tízen,
úgy 6:30-kor, amikor eljöttem a hotelből.
Szerintem mind tuti alsó-középosztálybeliek,
nem valami tanult népség,
unintelligens, vad kölykök,
akik szórakozni akarnak egy jót.
Nagyjából azt mondanám, hogy...
legtöbbjük, amint ideérnek,
rájön, hogy itt jókat lehet sikítozni, és vad a móka,
mindenki üvöltözik. Az emberek szeretnek tömegekbe verődni.
Ugyanakkor nagyon furcsa is egyben,
van benne valami beteges.
Sokat elárul az amerikai társadalom természetéről,
hogy az efféle gyerekek idejönnek megnézni
négy énekest, akiket még sosem láttak.
Az amerikai társadalom a hibás?
Négy énekes, akiket eddig sose láttak.
Nem tudom pontosan, hogy mi az oka ennek.
Biztos van valami szexuális oka is,
biztos szexuálisan vonzónak tartják a Beatlest,
és valami pszichés szexuális
köteléket alakítottak ki velük.
Szerintem az egész egy kicsit ijesztő és eléggé beteges.
Maga igazából nem a menedzserük.
Nem hát.
- Csak az egyikük testvére. - Persze.
Aha, nekem meg Vanderbilt a családnevem,
- szóval nagyon örültem. - Oké.
Élvezet volt!
Sokan telefonáltak a torkom miatt.
Nos, tudja, a torkom már teljesen jól van.
Igen, jól, köszönöm.
- Az öné? - Az öné hogy van?
- Az remekül. - Tényleg?
Igen, eddig is jól volt, George.
- Bizonyítsa be! - Hogyan?
- Énekeljen!
- Énekeljen, igen! Rajta! - Nem, George.
Mit gondolnak, miért jön ide
ennyi gyerek sikítozni?
Mert ezt csinálják Frank Sinatránál és Elvis Presley-nél is.
- Jó, de miért? - Mert ők ilyenek.
Ez a korral jár.
- Persze. - Mindig belezúgnak valakibe.
- Mi is ezt csináltuk ennyi idősen. - Tudja, vagyis...
Ennyi idősen az ember ezt csinálja.
Jó móka ez nekik.
Meg nekünk is az.
Csak az idős néniket sajnálom, akik itt laknak, és zavarja őket.
- Nem? - Köszönöm.
Ön mit gondol a Beatlesről?
Nem érdekelnek.
Cyn!
Nyolc óra. Kettes és hármas csatorna.
Szeretnéd kölcsönkérni?
A kettes.
Kész, öt, hat.
Ideje a kettesre kapcsolni.
Hallod, mindjárt mi jövünk.
Kész vagytok? Induljunk! Késésben vagyunk.
Itt az idő!
Gyerünk akkor, menjünk!
Akarod inkább ide bedugni?
Hol van Nell, meg a többiek?
Ki? Hol? Kicsoda?
Na, gyerünk már!
Gyere, Nell! Már ott kéne lennünk.
Már ott kellene lennünk. Mit csinálsz még?
Azt mondja:
„Hagyd már abba ezt a filmet! Ugyan már!
Megmondtuk, nem? Már mondtuk eddig is, nem?
Nem megmondtuk?”
Játszd le szélesben!
Jó estét, hölgyeim és uraim!
Ma este élőben jelentkezik New Yorkból az Ed Sullivan Show!
Egy 19. századbeli országból jöttem, Kanadából...
A TORONTÓI EGYETEM PROFESSZORA
...és ez nagy előny, ha a 20. századot szeretném megvizsgálni.
A 20. század az elektromos technológia kora.
Napjaink legmeghatározóbb eszköze.
Átértékel minden eszmét és minden intézményt,
melyeket eddig magától értetődőnek vettünk.
Kennedy úgy lépett hivatalba, mint az első TV-s elnök,
s ennek eredményeképpen minden korosztályra hatással volt
egész elnöksége alatt,
ami meglehetősen váratlan dolog volt.
Következésképpen a meggyilkolása
válasz-erőszakhullámot váltott ki.
GONZALEZÉK
Annyira jók!
Apám egyszerűen megmondta,
hogy: „Nem nézed meg a Beatlest az Ed Sullivanben, és kész.
Lefoglalom a tévét. Nem nézhetitek meg.”
Akkora pöcsnek tartottam!
Apám egy alkoholista, bántalmazó alak volt, és sokszor elvert minket.
De az, hogy nem engedte, hogy megnézzük a Beatlest, annál is rosszabb volt.
Az ember túlteszi magát a veréseken, de azon, hogy nem nézhetjük meg őket?
A nagybátyám, aki republikánus volt...
közülünk senki sem volt republikánus...
valahogy érezte, hogy ez fontos lesz nekünk.
Így hát azon a szombaton nála voltam,
és azt hiszem, a nővérem is.
De a Beatles
ártalmatlan volt, ölelni való.
De nem a felnőtteknek!
A felnőttek szemében ez volt a vég.
Felforgatják a fiatalokat.
Miben áll a felforgatás?
Abban, hogy arra bátorítanak, hogy érezzük jól magunkat.
Sok szülő próbálja megúszni ezt a zenét, sőt tiltani is
arra hivatkozva, hogy hangos, értelmetlen és erkölcsileg romboló.
A NEW YORK-I FILHARMONIKUSOK ZENEI IGAZGATÓJA
Én sem megúszni, sem megtiltani nem próbálom, sem zenészként, sem apaként.
Szerintem ez a zene valami nagyon fontosat akar mondani nekünk, felnőtteknek,
és bölcsebb lenne, ha nem akarnánk a homokba dugni a fejünket.
Én az étkezőnkben néztem az Ed Sullivan Show-t...
BERNSTEINÉK
...otthon, a családdal,
mivel a műsor, azt hiszem, pont 8-kor kezdődött.
Pont a vacsora közepén.
És mondtam a szüleimnek, hogy:
„Ne haragudjatok, de ez nagyon fontos pillanat
az életemben, sőt a világtörténelemben is...
és meg kell néznünk a TV-ben, akkor is, ha vacsoraidő van.”
Úgyhogy megengedték, hogy bevonszoljam,
begurítsam a kis TV-nket
a könyvtárból a folyosón át
az étkezőbe,
és beállítottam az antennát, hogy ott is bejöjjön.
Nem jött valami tisztán,
de bejött a kis fekete-fehér TV-nken.
Most pedig, hölgyeim és uraim, igazi újdonság következik.
A Wells and the Four Fays, lássuk!
70M AMERIKAI NÉZTE A BEATLEST
SOSEM LÁTOTT NÉZETTSÉG A NEW YORK-I KÖRZETBEN
SIKER KELETTŐL NYUGATIG
Később mondták, hogy egyetlen bűntényt sem jelentettek.
Még a bűnözők is megpihentek
arra a 10 percre, amíg mi voltunk a TV-ben.
Amikor az öltözőben voltak az Ed Sullivan Show után,
úristen, a fiatalok szinte
felugráltak a színpadra.
- Igen. - Nem tűnődtek azon,
hogy: „Ezek megőrültek? Tényleg ilyen jók vagyunk?”
Azon nem tűnődtünk, hogy tényleg vagyunk-e ilyen jók.
Muszáj elhinni, hogy jók vagyunk, ha már azt csináltuk, amit csináltunk, nem?
Olyan volt ez, mint egy hurrikán szemében lenni.
Sosem volt olyan, hogy azt kérdeztük:
„Mi a fene folyik itt?”
Ennél jobban nem mentünk bele. „Mi történik?”
Az ember felébred, mondjuk,
egy koncert közepén, és azt mondja:
„Mi van? Hogy kerültem ide?”
- Igen. - Legutóbb még
egy klubban léptünk fel, erre most meg ez.
De sosem gondolkodtunk ezen túl sokat, mert az egész folyamatosan történt.
Az egész velünk történt, és nemigen láttuk kívülről,
hisz’ a közepén voltunk, úgy löktek minket egyik helyről a másikra.
Mi a kedvenc számod?
- A... - A White Christmas.
Igen, és... és...
God Rule the Wenceslas Kingdom,
az is az egyik kedvencem.
- A White Christmast mondtad? - Igen.
- Jó. Főleg karácsonyra. - Nem rock and roll.
- De, az. - Attól még szeretjük.
De az, hisz’ hallotta.
Egészségedre, anyus! Köszi, apus!
Egy, két, há’, négy.
Helló!
Mosolyogj a kamerába! Épp téged vesz.
Helló!
Igen!
- Mizújs? - Harry!
Sajnos nem tudom még ezen ifjú hölgy nevét.
- Nem ’Arry. - Nem ismerem.
Azt mondta, Harry a neve. Nem is ’Arry.
- Szia, Paul! - Helló, Paul!
Hallod, Murray, bébi, imádom ezt a helyet! Hú!
Nincs hatással rám az amerikai szcéna, bébi,
de imádom.
Isteni itt kint, Murray, és nagyon bejön a kalapod!
Hékás! Mit kerestek ebben a hotelben?
- Mit csinálnak? - Média!
- Szerintem már nincsenek itt. - Ó, a média!
- Mit művelnek? - Atya-gatya!
Csak kövessék a lányokat, és megtalálják őket.
Mit csinálnak?
Megkérdezhetem, hogy mit csinálnak?
Utánuk szaladtam, és... elestem vagy tízszer.
A rendőrök toltak mindenkit,
és én meg elestem. Ő meg lehúzott engem.
Megfogott, és próbáltam felhúzni,
de aztán...
a többiek is rám estek. Volt, aki segíteni próbált.
Még mindig odabent vannak.
Nem, már kisurrantak hátul.
Nem, még ott vannak.
- Tényleg? - Tudom, biztosan.
- Ott vannak még. - Honnan?
- Tudjuk. Láttuk őket. - Kik maguk?
- Hol vannak? - Ott, arra.
- Arra? - Igen. Arra vannak.
Hát, én nem akarom, hogy még egyszer szétszedjenek!
Menjetek utánuk!
- Komolyan? - Még mindig ott vannak. Komolyan.
Ott vannak?
- Komolyan? A Leon’sban? - Igen.
Gyertek, menjünk!
Azzal az izével látja őket?
Igen.
Várjatok meg!
AZ ÉNEKESEK ELHAGYJÁK NEW YORKOT A BEATLES WASHINGTONBA MEGY
Szerinted, Paul, miféle helye lesz a Beatles történetének
a nyugati kultúra történelmében?
A nyugati kultúrában? Hát, nem is tudom.
Ja, hogy csak viccelsz ezzel?
Méghogy kultúra! Nem kultúra ez.
- Hanem mi? - Jó móka.
Sofőr visz minket, Rolls Royce-okkal.
Aha.
Jól van, Bertie. Szép kis Rolls Royce ez.
Milyennek tartod az amerikai tévét?
- Az amerikai mit? - A tévét. Néztétek?
Én imádom. Egyébként is szeretem a tévét. Amikor...
Amikor van egy szabad estém.
Az idő felében csak poén.
Csak... már mindenki hozzászokott,
és itt már nem tűnik poénnak.
Volt egy ürge,
ő olvasta be a híreket éjjel.
És mondta, hogy: „Na, ezzel vége a híreknek.”
Nem, még csak azt sem mondta, hogy vége a híreknek.
Hanem azt, hogy: „És Kínában nagyon rossz a helyzet...
Tűnődtek már ezen, otthon vacsorázgatva?”
És csak úgy előhúzza az asztal alól.
Hallod, akkorát röhögtem!
- Jó srác vagy! - Hol van Dezo?
- Ja, fejjel lefelé van. - Beleteszem ezt a színes tekercset.
Ne feledd, hogy már rengeteg kocka van exponálva,
szóval ne húzz ki túl sokat a kazettából!
- Oké. - Lássuk!
- Ácsi! George, te még nem is...
Te, John... Nálad még nem volt csapó, ugye?
- Csapó? - Amitől dolgozni kezdünk.
Csapd le, és mondd be a számot!
- Jó, mi a száma? - Kettő-négy-négy.
Kettő-négy-négy!
Észrevettem az Ed Sullivan színház előtt,
amikor az a fickó elkapott titeket
egy TV-interjúra,
és a frizurátokról kérdezett.
És azt mondtad neki:
„Maga még nem kattant rá erre.”
- Kopasz volt, nem? - De, igen.
De nem igazán volt képben. Kérdezte tőletek,
hogy mi a kedvenced, és mondtad, hogy a White Christmas.
- Aha. - Erre ő: „Az nem rock and roll.”
Igen.
De hát így megy ez. Mi így szoktunk...
Így tudunk egy jót nevetni.
Aha, értem. Szerinted a brit riporterek kicsit eszesebbek?
Jól van, emberek!
Helló! Jó itt lenni New Yorkban, oké?
- Ez Washington. - Ja? Szóval ez az?
Nem is tudom. Lehet Washington is. Olyan gyorsan pörgök!
Következzenek Washington D.C. Colosseumából...
COLOSSEUM, WASHINGTON
... a lemezkiadás királyai, a Beatles!
Ha véletlen nem ismernék, íme Ringo Starr!
Hogy ez milyen kicsi volt!
Igen, én is azt nézem.
Azért ekkora volt, hogy jobban benne lehessek az együttesben.
- Aha. - Hisz’ a dobosok
mindig kilométerekkel arrébb vannak,
és ha valami nem frankón megy...
Nézzétek csak meg az együtteseket! Ha valami nem klappol, mindenki...
- Mi van? - Mindenki a dobost hibáztatja.
Ehhez hozzá kell szokni.
És ez így... nagyon jól szól.
Mindig is a bandával szerettem lenni, nem innen integetni, hogy „itt vagyok ám”.
Hölgyeim és uraim...
Paul McCartney.
Üdv!
Washingtonban a színpad körbefordult.
- Forgószínpad, igen. - Tele...
És ahogy ment körbe, én játszottam itt,
ti ketten meg vagytok John, Paul és George.
Mind megyünk szépen körbe.
És egyszer csak én itt vagyok, ti meg mentek tovább körbe.
Az én színpadom leállt.
De hát liverpooliak vagyunk,
leugrottam, próbálom berángatni a rohadékot,
aztán mindenki odarohant.
Egy, két, há’!
Hihetetlen idők voltak, mert ezek a számaik
csak úgy ömlöttek ki belőlük.
Egyik a másik után, és mind nagyon jó volt.
HARRY BENSON FÉNYKÉPÉSZ
Az amerikai útjuk során sokat viccelődtek
a turné elején, de aztán megkomolyodtak,
mert nem voltak biztosak a fogadtatásban.
Kicsit tartottak tőle, aggódtak.
Részben John miatt, mert ő olvasta a lapokat.
Ő kicsit félt. Korábban beszélt
mindenféléről, Lee Harvey Oswaldról is.
Beszélt a Kennedy-gyilkosságról.
Kicsit aggasztotta az itteni erőszakosság.
Azt mondta, hogy mindez változhat. „Harry, ez változhat.
Átfordulhat nagyon rossz helyzetbe is a jó.”
BRIT NAGYKÖVETSÉG, WASHINGTON D.C.
Érez valamiféle nemzeti büszkeséget?
Nem. Nem igazán.
De azt meg kell hagyni...
Meglepődtek
a fogadtatás miatt?
Igen. Hangosabb volt.
- Hangosabb? - Igen.
Mert ilyen műsorban még nem szerepeltünk,
ahol középen egy ringben kellett játszanunk.
Nem tudtuk, hogy lehetne lecserélni valakit.
A brit nagykövetség koktélpartit adott a tiszteletükre.
És a nagykövet nagyon szívélyesen fogadta őket.
De a többi alkalmazott a követségen rettenetesen bánt velük.
Nyavalyásoknak nevezték őket,
és a Beatlesnek ez nagyon rosszul esett.
Egyesek naplopóknak nevezték őket,
és tiszteletlen megjegyzéseket tettek,
olyannyira...
hogy George Harrison majd’ elsírta magát.
Szinte hozzászoktunk,
hisz’ munkásosztálybeli srácok vagyunk.
Ha az ember puccos figurákkal találkozik,
elkerülhetetlen, hogy lenézzék.
De tudjátok, mit?
Le se szartuk őket.
Ők egy nagykövetségen dolgoztak, mi meg úton voltunk, és buliztunk.
Megszoktuk,
hogy mindenki megfogdosott minket, ahogy elhaladtunk.
Ilyenek mindig voltak.
Mindenféle baromságot le kellett nyelnünk polgármesterektől,
meg a nejeiktől, folyton fogdostak, simogattak,
mint a Hard Day’s Nightban, csak százszor rosszabbul.
A washingtoni brit nagykövetségen például
egy baromarc levágta Ringo haját,
csak úgy, a semmiből. Én meg otthagytam az egészet.
Szitkozódtam, aztán otthagytam őket az est közepén.
Az esély, hogy az ember felfogja, hogy mi zajlik körülötte
az adott pillanatban, elég kicsi.
Esetleg a művészek által lehetséges.
A művészek szeretnek a jelenben élni.
Gimis voltam a virginiai Alexandriában.
DAVID LYNCH MŰVÉSZ / FILMES
Imádtam a rock and rollt, főleg Elvis Presley-t,
aki megismertette a rock and roll zenét a világgal. Vagy legalábbis velem.
COLOSSEUM MINDEN JEGY ELKELT
Végül elkeveredtem arra a koncertre.
Fogalmam sem volt, hogy ez volt az első koncertjük.
Egyszerűen nem tudtam.
És azt sem tudtam, hogy mekkora esemény ez.
Ez egy hatalmas hely volt, ahol bokszmeccseket szoktak tartani.
A Beatles a ringben volt.
Hihetetlenül hangos esemény volt!
A lányok sikoltoztak, borzongtak, kiüvöltötték a szívüket.
Felfoghatatlan jelenség volt!
A zene a... az egyik legfantasztikusabb dolog a világon.
Olyan, mint a tűz, a víz vagy... a levegő.
Mintha létező dolog lenne.
És elképesztően sok dolgot művel velünk.
Hat az intellektusra,
hat az érzelmekre.
És vannak bizonyos zenék,
melyektől dagad az ember szíve, hogy az majd’ szétrobban.
Hogy örömkönnyek ömlenek ki az ember szeméből.
Hihetetlen az a szépség!
És mindez ezekből a hangjegyekből árad.
Amikor a Beatles megjelent azzal a tapintható örömenergiával,
annak az ember a részese akart lenni.
Ez az én vallásom. A rock and roll vallása.
Ebben volt az én hitem alapja,
a zene életeket megváltoztató erejében.
És a Beatlesen felnövő gyerekként úgy érzem,
hogy jelentős része annak, amiért itt vagyok, nekik köszönhető.
De átkozhatnám is a szemeteket,
mert mi, művészek, rengeteg szenvedést élünk meg
a csalárd ígérgetők miatt, amilyen a Beatles is,
akik csalogatnak, hogy: „Gyere csak! Gyere! Képes vagy rá.”
Az ő elixírjük annyira mélyenszántó,
hogy nem is csak a dalaik a lényeg,
hanem az az energia, amit a számok továbbítottak.
Talán őrült, fanatikus rajongónak tűnök,
de annyira fontos volt számomra,
hogy megismerjem, honnan jött ez a zene.
Képes akartam lenni részt venni benne...
játszani akartam.
Elmentünk hát Liverpool Echóhoz,
és mondtam a recepciósnak,
hogy „amerikai zenész vagyok,
és fogva tartanak egy hajón a kikötőben.”
Egyenesen a címlapra kerültünk.
NEM LÉPHETNEK PARTRA
Másnap az Echo felvett pár lányt,
akik a kikötőbe jöttek, és ott masíroztak fel-le,
a hajó előtt táblákkal, és követelték, hogy: „engedjék ki az amcsikat!”
A bevándorlásiak visszajöttek, és azt mondták:
„Nem tudjuk, hogy csináltátok, de folyton hívogatnak minket.”
Azt mondták...
szemükre hányták: „Hogy tehetnek ilyet?
Szegény amerikai zenészek, ezek csak gyerekek.”
Azt mondták: „Kaptok egy 60 napos diákvízumot,
de nem léphettek fel!”
Mi persze azonnal összeálltunk.
És felléptünk, és az eredeti Cavern klubban időztünk.
Mámorító volt!
Érezni lehetett, hogy a Beatles is ott volt, ugyanazon a színpadon
nem sokkal korábban.
Úgy 23:00 körül, miután volt egy kis fellépés egy kocsmában,
odajön egy fickó, és azt mondja nekünk:
„Nem ti vagytok az a két jenki a lapokból?”
„De, mi vagyunk.”
„A haverom itt parkol a sarkon túl,
és nagyon szeretne egy autogramot.”
„Persze, nem gond.” Odabattyogunk a sarkon túlra,
és hát bevándorlásiak voltak.
Felraktak az első hajóra, és irány vissza New Yorkba.
Ilyen lesz a filmünk.
Aha.
A vonaton töltött napok.
Most mondanom kellene valamit?
Nyugi már, lazuljatok!
Szia, Pam!
Nagyon bájos!
Ezt a... csináljuk, a film kedvéért!
Oké, csináljuk! Mit?
Helló!
Ez honnan van?
Vége!
Hármas csapó!
Bocsánat! Tönkreteszik itt a filmet!
Én vagyok az!
Csak bele akarnak kerülni a filmbe, mi?
Elnézést, hölgyem. Elnézést, átengedne?
Exkluzív!
Még csak nincs is nevetős kedvem.
Vége!
Kettő-öt-egy.
A BEATLES MEGHÓDÍTJA A FŐVÁROST IRÁNY A CARNAGIE HALL
Halló? Igen, Mr Hofer itt van. Máris.
Kérsz egy Elvises...
Halló? Igen, Paul?
Akarsz Elvises képet a filmedbe?
Aha, jöhet.
Mi áll benne?
A BEATLES MENEDZSERE
Gratulál nekem az ügyfelem fellépéséért
az Ed Sullivan Show-ban.
- Értem. - Ami, szerintem, elég vicces.
GRATULÁLUNK AZ ED SULLIVAN SHOW-HOZ ÜDVÖZLETTEL - ELVIS & THE COLONEL
Felléptek a Carnegie Hallban,
New Yorkba visszatérve.
Nem szokatlan hely ez?
Volt pár ilyen klassz fellépésünk.
Szerintem ez Brian menedzseri vénájának volt betudható.
Brian okos fickó volt, és igazi showbiz-fickó.
Meg szoktak feledkezni arról, hogy a RADA-ra járt. Színész akart lenni.
Vagyis ő is színpadra termett.
Tehát, amikor minket nézett,
mi voltunk szerintem az alteregói.
Így hát felléptünk pár érdekes helyen,
mint például a Carnegie Hallban.
Szerintem azért, mert Brian olyan nézőpontot látott meg,
látott egyfajta iróniát a hatalmas csarnokban,
a klasszikus Mekkában,
hogy a Beatles ott lép fel, és ez...
átvágja a korlátokat, vagy mi.
Mire számítottak?
Amikor megkérdezték tőlem, hogy milyenek ők...
SID BERNSTEIN ZENEI PROMÓTER
...Mrs. Tesku, aki az időpontokat adja a Carnegie Hallban az eseményekhez,
megkérdezte: „Mr. Bernstein, miről szólnak ezek a srácok?”
Azt válaszoltam, hogy: „Ők egy brit jelenség”.
Nem számítottak arra,
amit hónapokkal később láttak, tapasztaltak.
A délutáni koncert után még kettő volt.
És Mrs. Tesku azt mondta:
„Mr. Bernstein, amikor négy fiút említett,
mondván, hogy ők egy brit jelenség,
azt hittem, hogy valami vonósnégyes.”
Azt mondta: „Kérem, ide többé ne jöjjenek vissza!”
Négy hónappal később, sok virágcsokor,
és több doboz engesztelésül küldött virág után
rávettem, hogy fogadja a Rolling Stonest.
Az után azt mondta nekem: „Soha az életbe vissza ne jöjjön ide!”
És két évre kitiltottak a Carnegie Hallból.
Íme a Newsweek szemléje a Beatles 1964-ről.
A kinézetük katasztrofális,
szűk, sokat mutató, Edward korabeli, beat stílusú öltönyök
és hatalmas, pudingos bili frizurák.
Zeneileg majdnem katasztrofálisak,
gyenge ritmussal, összjátékkal és dallammal.
A dalszövegeik, melyeket eszement „Yeah, yeah, yeah”
beordítások szabdalják fel,
nyálas Valentin-napi üdvözlőlapok érzelgős szavainak
katasztrofálisan ostoba keveréke.
A hosszú hajú fiúk nemet mondanak
a maszkulin misztikumra. Nemet mondanak...
A NŐI MISZTIKUM SZERZŐJE
...a brutális, kevély, kefehajú,
poroszos, izomagy,
Ernest Hemingwayes stílusra,
hogy öljünk medvéket, ha nincs is ölni való medve,
napalmozzuk le a vietnami és kambodzsai gyerekeket,
hogy bizonyítsuk a férfiasságunkat, hogy domináljunk
és felsőbbrendűek legyünk mindenkivel szemben,
és sose mutassunk ki semmiféle... finomságot.
Hát, ezek a hosszú hajú srácok
azt írják magukra, hogy „Nem, nekem nem kell
kefehajúnak, kevélynek lennem.
Nekem nem kell dominálnom, felsőbbrendűnek lennem senki felett.
Nem kellenek nagy izmok,
mert nem kell medvét ölnöm.
Nem kell megölnöm senkit, hogy bármit is bizonyítsak.
Lehetek gyengéd, és lehetek érzékeny
és együttérző is.
És beismerhetem, hogy néha félek,
és még sírhatok is.
És ettől még férfi vagyok, méghozzá a magam ura.”
És az a férfi, aki elég erős ahhoz, hogy gyenge legyen,
egy új férfitípus.
Hallottuk, hogy van egy brit együttes,
akik utánozzák az Isley Brotherst.
Aztán elénekelték a Twist and Shoutot.
Aztán, amikor az „Ó, ó” részhez értek...
Úgy örültünk! Annyira örültünk neki.
Jó volt nekünk, hogy előadták a számunkat.
Paul McCartney gyakran mondogatta,
hogy: „Ha az Isley Brothers nem lenne, még mindig Liverpoolban lennénk”.
Mi meg eltűnődtünk,
hogy mi miért nem kerültünk be olyan műsorokba, mint ők?
Mi is lehettünk volna
az Ed Sullivan Show-ban.
A sikítozó lányok, meg az ilyenek, nekünk teljesen...
Mi a francért sírnak?
Sírnak, elájulnak, összeesnek.
Ez nekünk teljesen új volt.
Megy a sok hülyeség
az együttesen belül?
Nem, az együttesen belül nem. A hülyeség szerintem a nagyvilágban ment.
Mi az együttesen belül
egészen normálisak voltunk,
csak a világ körülöttünk hülyült meg.
Nekem legalább is így tűnt.
Akárhová mentünk...
a rendőrség mindig...
erődemonstrációt tartott.
Mindenkit elkapott a mánia.
Bármikor össze lehetett volna rakni egy 30 perces filmet
arról, hogy milyen idióta lett mindenki,
ha a Beatles feltűnt a városban.
Szerintem nagyon szerencsések voltunk.
A rengeteg őrület során mindössze csak...
a fél fejemet tépték le rólam, egy inget és egy aranyláncot,
amit aztán visszaadtak New Yorkban.
Tényleg, nem is vertek el minket olyan sokszor.
Wales volt a legrosszabb mind közül.
Ott mire mentek rá?
A fejemet akarták.
Ott volt ez a rengeteg rendőr.
Szinte egy zárt rendőrfolyosón mentünk végig.
Erre benyúl egy kéz, és megragadja a fejemet.
- Szegény gyerek, belehalhatott volna! - Én nem voltam ott.
Nem is emlékszem Walesre.
Akkor még nem voltál a bandában.
Ja, értem.
Vannak itt fürdőruhás szépségkirálynők.
Ez biztosan... Ki ez itt? Miss...
Ja, Beatles! Ő Miss Beatle.
Itt pedig...
a mai napig nem tudom, hogy ez egy fickó-e,
de határozottan van nála egy csimpánz.
Amikor megérkeztünk, Amerika gyászolt.
Röviddel Kennedy meggyilkolása után érkeztünk meg.
Amerikának talán kellett valami pont olyan, mint a Beatles,
hogy kiemelje a gyászból,
és azt mondja, hogy: „az élet megy tovább”.
Az az öröm, amit a közönségen láthattunk,
pont olyan volt, mint amikor valakit kiszabadítanak a bánatból.
Egy, két, há’.
Arról beszélgettünk, hogy...
mekkora a frusztráció szerepe
az agresszió megteremtésében, vagy mondjuk, a háborúéban.
És a frusztrált emberek egyre nagyobbak és erősebbek akarnak lenni.
Az önök zenéje nem ez a frusztráló típusú, ugye?
Igen. A végeredmény
az elégedettség,
és mi nyilván a zenén keresztül szabadulunk meg a frusztrációtól.
Mintha azt mondtuk volna,
amíg még tartott,
hogy a Beatlest és a hasonlókat
a sorozás eltörlése utáni vákuum keltette életre,
ha érti.
- Erről a háttérről nem tudok. - Hát, Angliában legalábbis
ennek vége lett. Amikor még csak 16 voltam,
készültem Írországban bujkálni...
mert akkor még volt sorozás.
De aztán vége lett, épp lecsúsztam róla 1940-ben.
Aztán onnantól kezdve
kirobban a zenei élet.
És mi tudtuk, hogy mi vagyunk az a hadsereg, mely sosem létezett.
Mi vagyunk az a generáció, akinek szabad volt élni.
- Hála Istennek! - És a zenénk ebből bontakozott ki.
Az elgondolás, hogy a TV, a számítógépek, meg ilyenek
csak jóra-rosszra felhasznált eszközök a kezünkben, nem helytálló.
Az a fontos, ahogyan ezekre reagálunk.
Ahogyan a szemünkkel látunk,
a fülünkkel hallunk,
új emberi asszociációkat és reakciókat von maga után.
Itt a Beatles!
Autogramot akarnak tőlem!
MAJDNEM ZAVARGÁSBAN TÖRT KI A BEATLES KÖSZÖNTÉSE MIAMIBAN
Megvolt a Beatles, aztán jön majd a The Spiders.
Lelépek a show-bizniszből, még mielőtt ezek elfüstölnek.
Élőben jelentkezik Miami Beachről az Ed Sullivan Show!
Ez Miami. Van ott egy léc,
mert majdnem leestél a színpadról.
- Nézd, milyen közel van! - Aha.
Igen, de az ember nem gondol ebbe bele
a pillanat hevében.
Csak egyetlen egyszer estem le a színpadról.
- Tényleg? Hol? - Kanadában.
Most így elnézve,
tényleg elég gáznak tűnik.
Igen, tényleg.
Odafogtak egy lécet két szöggel.
Liverpooli srácok, 15 évvel a II. világháború után,
és most itt voltunk Miamiban.
Ez foglalja össze a legjobban a floridai jó életet.
Napszemüveg,
napfény,
egy ital
és egy sárga bikinis lány, aki az italt hozza.
- Na, milyen? - Elég zaza.
- Oké. Jó reggelt! - Oké.
Nincs behangolva.
Ezért nem énekeltem.
Mikor értem volna rá behangolni?
Egyébként se egy jó gitár.
Aha.
Mit mondana most
Johnnak vagy George-nak, ha itt lennének?
Azt, hogy „szeretlek”.
Mert Liverpoolban felnőve nem mondott ilyet az ember.
Férfi sosem mondott ilyet másik férfinek,
legfeljebb mondjuk a testvérének.
És ők a testvéreim voltak.
A BEATLES MA HAZAINDUL
Jó estét, uram!
Nicsak, ki van itt!
Te is velünk repülsz?
Aha.
És hova is utazol?
- Itt fog ülni! - Tökfejek!
Hagyj minket békén!
Húzd be kicsit a függönyt!
Állást kaptam a Record Plantnél,
és szépen haladtam felfelé.
Vágóként dolgoztam. Egyszer bemegyek,
és épp az Imagine albumon dolgoztam. Ott vagyok két kazettával.
Az egész rohadtul varázslatos volt!
És kinyílik az ajtó,
és ott áll Lennon.
Rám néz, és megkérdezi, hogy bejöhet-e,
csak úgy itt lenni, egy kicsit.
Mert hogy az én szobámban csend volt.
A szívem majd’... Majd’ összepisiltem magam!
Ott állt, élőben, és megkérdezte, hogy leülhet-e.
Mire én: „Hogyne! Én vágom az albumotokat.”
Erre ő: „Ja, igen. Köszi. Nagyon jól csinálod.”
És ott ült a konzol túloldalán.
Aztán pár perc múlva
mondtam neki, hogy jártam Liverpoolban.
Erre felkapta a fejét.
Rám nézett, és kérdezte, hogy honnan is jöttem.
Mondtam, hogy tős-gyökeres New York-i vagyok.
„Akkor mi a fenének mentél Liverpoolba?
Ott mindenki ide akar jönni,
még én is. Látod, itt vagyok.”
Meg, hogy: „Nem valami nagy hely, nem turistáknak való.”
Nem, mondtam, zenész voltam,
és ott zajlott a nagybetűs élet.
Számomra a zene volt minden forrása.
„Na, és hogy vált be?” - kérdezte.
„Jól is, meg rosszul is.” - mondtam én.
„Rosszul, mert deportáltak”,
erre nagyot nézett, „de jól is, mert jó nagy zajt csaptam,
mielőtt kidobtak.”
Azt mondja:
„Csak nem te voltál a két jenki egyike, akikről írtak?”
„De igen, én voltam.”
Erre ő: „Mi kiadunk egy albumot,
és a helyi lapokban te vagy a címlapon.”
Mire én: „Bocsi!”
Ő meg: „Nem, mi jót röhögtünk ezen.”
Azt mondta: „Ez igazán elképesztő!
A világ összes helye közül
pont ide csöppentem be, a sráchoz, akit tökre bírtunk.
Szóval mit is csinálsz?”
„Én vágom ezt.”
„Szóval már hangmérnök vagy.”
Meg is kérdeztem, hogy „annyi ember közül, akit felkérhettetek volna
producernek, miért pont én?”
Erre ő így csinált.
„Ez meg mi?” - kérdeztem, mire ő: „Jó antenna. Ennyi az egész.”
Én képtelen vagyok csak úgy lazán elhallgatni a Beatlest.
Ha mondjuk, boltban vagyok, és megszólal
egy Beatles szám a hangszóróból,
akkor meg kell állnom, nem tudok továbbmenni,
és csak lehajtom a fejem,
és megvárom, míg vége lesz. Nem tudok gondolkodni,
nem tudok élni úgy, hogy szól körülöttem a Beatles.
Túl személyesen érint.
Van Morrison mindig a zene gyógyító erejéről beszél.
A zene tényleg gyógyít.
Elállítja a vérzést.
ÜDV ITTHON, BEATLES!
Apám sosem heverte ki
Kennedy meggyilkolását, de mi igen.
ÜDV ITTHON, FIÚK
Megy!
- George! - Igen?
George, a rajongóitok biztos nagyon örültek odaát.
Gondolom, a sajtó is örült. Ti is jól éreztétek magatokat?
Igen, igazán klassz volt! Igen, minden nagyon tetszett.
Minden pillanat élmény volt.
Még a munka is?
Igen, nagyon élveztük. Másmilyen volt.
- Aha. - Különböző helyeken dolgoztunk,
körbevett minket a közönség mindenhol,
újdonság volt minden.
Úgy tűnt, tényleg kicsit elbagatellizálta a hatását,
az értékét, az életformát, meg mindent.
Azt mondta, szinte semmi sem maradt a Beatlesből.
Hát igen, én is keseredek, tudja?
Mindig ragaszkodtak ahhoz, hogy a Beatles vezetett...
valamit, tudja?
Legfeljebb orrdíszek voltak egy hajón.
Azt nem szerettem soha,
hogy folyton azt mondták, hogy vezettünk valamit.
Az én fejemben olyan kép van, hogy van egy nagy hajó,
ami elindul felfedezni az új világot.
És a Beatles fent ült az árbóckosárban
ugyanezen a hajón.
Esetleg a Stones is ott utazik ezen a hajón, és sokan mások,
de mondjuk, a Beatles van fent az árbóckosárban.
És mi kiáltjuk azt, hogy: „Föld a láthatáron!”
Ma délután itt, a párizsi stúdiónkban
négy fiatalember van velünk.
Ha csak a keresztnevüket mondom,
hogy Paul, George, Ringo és John,
akkor kétlem, hogy tudnák, hogy kikről van szó.
De ha azt mondanám, hogy a Beatles van ma itt velünk,
és Angliában lennénk,
akkor hatalmas üdvrivalgás törne ki.
- Nem, srácok? - Ó, de!
Milyen Liverpool hangzása, George?
Leginkább olyan régi rockos.
Csak ott minden hangosabb.
Több a basszus benne.
Mi nem igazán szeretünk neveket ragasztani rá,
de a kritikusoknak nevezniük kell valahogy.
Ringo! Te vagy a dobos.
Láttunk a minap az Olympiában.
Mióta vered ezt a szett bőrt?
Úgy öt éve.
És milyenek a francia lányok
a britekkel összehasonlítva?
Még egyet sem láttunk.
Szerintem nem engedik ki a lányokat
éjjelente.
Kérdezzük meg John Lennont is!
Minden dalotoknak van valami alap témája,
története, vagy üzenete?
Nem.
Ez gyors volt!
Jó gyors válasz volt!
Mióta ennyire
híresek lettetek,
vajon sok szervezet próbál utánozni titeket,
vagy elcsenni a csillagfényeteket?
Hát, gondolom páran
felugrottak a vonatra.
Mármint a zenevagonra. De ez nem nagyon számít,
mert inkább hízelgő, és...
szinte reklámozza az egész képünket
a távollétünkben. Jó, hogy van pár kis Beatles is,
hogy ne feledkezzenek meg rólunk az emberek.
Paul, te mit gondolsz
az amerikai utatokról?
Ha jól tudom, egy hét, tíz nap múlva
felléptek az Ed Sullivan Show-ban.
Igen, így van.
Fellépünk majd Ed Sullivan show-jában New Yorkban.
Egyet fel is veszünk, hogy később kiadjuk.
Már nagyon várjuk!
Aztán lemegyünk Floridába, Miamiba.
Alig várom! Ott is leszünk egy Ed Sullivanben,
de az előtt még lesz egy Carnegie Hall is, nem?
De, igen.
Talán, ha felléptek az Ed Sullivan Show-ban,
több lány jut majd nektek.
- Ó, remélem! - Reméljük! Igen.
Vissza a stúdióban Jimhez, innen Párizsból.
A feliratot fordította: Mórágyi Bernadett