Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tuturor americanilor, le spun că e nevoie de un efort la nivel național
în anii ce vor urma...
DAILY NEWS „ALES!”
...pentru ca țara noastră să fie în siguranță în anii '60.
Cei care au venit aici înaintea noastră s-au asigurat că țara noastră
să fie în fruntea Revoluției Industriale,
pionieră în ceea ce privește invențiile moderne
și în ceea ce privește energia nucleară.
Au trecut o sută de ani
de când Președintele Lincoln i-a eliberat pe sclavi, dar moștenitorii acestora...
MUHAMMAD VORBEȘTE „ACCEPTĂ CINE EȘTI!”
...nu sunt pe deplin liberi.
Iar această națiune nu va fi pe deplin liberă
până nu sunt liberi toți cetățenii ei.
Această generație nu are de gând să se lase absorbită
în tumultul erei spațiului care urmează.
Alegem să mergem pe lună în această decadă
și să facem alte lucruri,
nu pentru că sunt ușoare, ci pentru că sunt grele.
Pentru că provocarea este cea pe care vrem să o acceptăm,
una pe care nu vrem s-o mai amânăm
și din care vrem să ieșim învingători.
AEROPORTUL JOHN F. KENNEDY Aeroportul Idlewild primește un nume nou
AEROPORTUL INTERNAȚIONAL JOHN F. KENNEDY
Uite, nu sunt legați. Nu îi leagă niciun cablu.
Sunt într-o sincronizare perfectă.
- Chiar așa? - Da.
Ascultă asta, George.
Ascultă. Stai.
- Scuze, David. Scuze, Al. - John?
La câteva luni după asasinarea Președintelui John F. Kennedy,
The Beatles vin la New York pentru o reprezentație la Ed Sullivan Show.
A fost prima vizită a trupei în America.
- Ceasul electronic. - E un radio.
Poți să iei legătura cu Marte?
- Filmezi? - Da.
- Nu-ncetează. - L-a deranjat brațul.
Fără să te uiți?
- A făcut camera. - Se uită prin ea.
- Serios? - Chiar el.
O să aibă ochiul format la final.
- L-a costat 15.000 de dolari. - Doamne.
Albert și David Maysles au filmat The Beatles
pe parcursul călătoriei lor de 14 zile.
Apoi ce faci?
- I-ai pus baterie? - E pornită?
- George? - Bateria...
- Vorbește. - Nu s-a oprit camera.
Cine vorb...
Ce e?
Poți să-ți auzi propria voce.
Deși e puțin decalată.
Salut. Ce faci, Ringo?
Sunt bine.
De unde ți-ai luat pălăria aia?
De la o fată. Tu de unde ți-ai luat-o pe a ta?
- Nu-ți spun. - Acum s-a sincronizat.
- Bun. Minunat. - De minune.
Aia e pentru dreapta.
În timp ce Beatlemania făcea ravagii în Europa,
majoritatea americanilor nu-i descoperiseră încă pe The Beatles.
Acest film prezintă poveștile proprii ale unor persoane care-au fost acolo.
BEATLES ÎI LASĂ ȘOMERI PE FRIZERI BEATLES NEDREPȚI CU CHEII
Putem să facem liniște, vă rog?
Liniște, vă rugăm.
- Liniște! - Liniște!
Alo!
Cei care pun întrebări, se poate în liniște?
Ne cântați ceva?
Nu.
- Scuze. - Altă întrebare.
Avem îndoieli că puteți cânta.
Nu, mai întâi să vedem banii.
Un psihiatru a spus recent că sunteți doar patru copii ale lui Elvis Presley.
- Probabil e orb. - Nu e adevărat.
Cum credeți că-i atinge muzica voastră pe oameni?
Ei bine...
Cred că le produce plăcere.
Cu siguranță, de aceea o cumpără.
De ce îi încântă atât de mult?
Nici noi nu știm.
Dacă am ști, am forma alt grup și am fi impresari.
Eu...
Pentru tineri, ce ambiții aveți voi?
Să fim bogați.
Să venim în America.
În decembrie 1963,
sora mea asculta la radio „She Loves You”.
Parcă s-a iluminat camera.
Ca și cum într-un întuneric beznă se aprinde o lumină.
Ceva de genul: „Doamne, ce bine sună!”
Joe Queenan Scriitor
„Something for us.”
Ceva care a apărut din senin.
Ceea ce era minunat despre ei
era că erau din Liverpool.
Nici nu știam unde era Liverpool.
Puteau să fie și de pe Marte.
Îi vrem pe Beatles!
Formația britanică The Beatles contagiază aici la New York
la fel ca epidemia de rubeolă cu care ne confruntăm.
Spre deosebire de rubeolă, Beatles îi contagiază aproape exclusiv pe tineri,
dar simptomele sunt aceleași: febră și mâncărimi puternice
care produc contorsionări corporale la victime.
Ei cântă la chitare electrice, banjo și alte chestii.
Uneori mai și cântă, dar asta nu e important,
pentru că fetișcanele din public urlă și pentru ei.
The Beatles, păr lung, fane dezlănțuite
Sosirea Beatles-ilor suscită o nouă temă
în cooperarea anglo-americană.
În ambele țări există organisme pentru a preveni cruzimea împotriva copiilor,
dar și pentru a preveni cruzimea împotriva animalelor,
dar în niciuna nu există organisme pentru a preveni cruzimea împotriva adulților.
Paul McCartney Foto '63-'64 Ochii Furtunii
Asta e frumos la această expoziție.
Vezi lucruri pe care le-ai uitat sau pe care nu le-ai asimilat.
Muzeul Brooklyn New York
Asta e casa mea din Liverpool, pe Forthlin Road,
cu tapetul ăsta frumos.
Eu și John scriam acolo ore în șir.
Am scris piesa „She Loves You”
în camera de alături, iar tata era în cealaltă cameră.
Am mers la el să-i cântăm lui prima dată.
Și a spus... A spus la final:
„Băieți”, a spus, „E o piesă foarte drăguță,
dar ați putea cânta la final «yes, yes, yes»?”
„Parcă sunt prea multe americanisme în jurul nostru.”
Când am venit în America: „Să vedem masele dezlănțuite.”
Pentru noi a fost tărâmul libertății.
Dar, odată ce am ajuns aici, ne-am dat seama
că nu era chiar așa.
Iată-i.
BEATLES PENTRU TOTDEAUNA
Ce faci, Gayle?
- Salut, Gayle. - Mă bucur să te cunosc.
Nu e ca și cum aș ști că sunt filmat.
Aș spune că suntem la radio.
- La TV. - La TV?
Poate chestia aia de pe umărul lui nu-i un papagal.
E aici o doamnă cu o crosă de golf.
Bună, iubire!
Îl trântește greutatea.
- Am nevoie de mai mult. - Continuă.
De fapt, ce încerci să înregistrezi?
Nu vorbești engleză, nu-i așa?
N-ar îndrăzni să vorbească. E o femeie aici,
cu un microfon mic și n-ar îndrăzni
și are o hârtiuță pe care scrie 28. Ea tot...
- A urcat la 29. - Ia!
Douăzeci... și nouă... Tot urcă.
Amuzant microfonul.
- Amuzant? - Zic că e un microfon amuzant.
Dacă am putea pune camera pe microfonul ăsta, am muri de râs.
Ce zici... hai... sfidează convențiile.
Hai!
- Pune-o jos! Hai! - Jos cu ea.
Hei!
Gata!
În spate cu voi! Haideți!
Mai în spate. Încă puțin.
De ce vă place The Beatles?
- Sunt frumoși! - Sunt fabuloși!
- În special Paul. - Sunt atât de drăguți. Sunt totul.
Adorabili.
Să vedeți ce am în cameră. Numai poze cu The Beatles.
Ar trebui să facă un tapet The Beatles. Doar pe ei îi am pe pereți.
Sau să facă păpuși The Beatles.
Și nu vă mai place niciun cântăreț american?
Nu!
Nu. Să se ducă toți naibii.
Sunt mai buni decât Elvis Presley.
- La naiba cu Elvis. - Elvis Presley e nașpa!
E nașpa. Oricum e bătrân.
Versurile sunt frumoase,
totul e despre iubire și: „te țin de mână”,
chiar în perioada de creștere, erau multe emoții pe tapet.
BEATLES RĂMÂNEȚI AICI
Era ca o iubire nebună. Era o iubire nebună.
Vickie Brenna-Costa Fan de la Plaza Hotel
Și tuturor ne plăcea de altcineva. Adică...
Mie de George, prietenei mele de Paul, cealaltă...
Imaginează-ți. Spiritul te îndeamnă, spiritul pentru alt spirit...
e o conexiune.
De ce urlam frenetic?
Acum nu pot să înțeleg.
Dar atunci, era natural. Era un lucru natural.
Parcă nu ne puteam abține.
Lui George îi place relaxarea, i-am cumpărat o pernă.
Iar lui Paul îi place să deseneze
și i-am luat un caiet de schițe și cărbune.
Tu n-ai pus bani, Alice.
Știu. Eu nici nu am...
Lui John i-am luat o plăcuță.
Cu numele noastre gravate?
- Da. - Și i-am luat...
I-am luat lui Ringo două cărți SF.
Și îi vom cumpăra albumul „Iubitul meu are freză Beatle”.
Mai bine-i cumperi niște ochelari de soare.
Nouă nu prea ne place rock and roll.
- Da. - Dar ei sunt minunați.
Tu ce muzică cânți?
Studiez la Julliard.
- Asta ce e? - Clasică.
- Totul e muzică clasică. - Ce e asta?
Sunt arii italiene, dar ei sunt cei mai tari.
Se pare că au ajuns. Mergem să vedem?
Mergeam la Hotel Plaza
și vindeau bucăți din prosoapele
folosite de ei.
Asta am făcut.
- Ai cumpărat și tu așa ceva? - Normal.
- Bineînțeles c-am cumpărat. - Mai știi cât a costat?
Costa doi dolari, un dolar. Nu mai știu.
Voiam să atingem orice atinseseră ei,
bucăți de prosop,
fotografii reale...
Cumpăram tot ce se găsea.
Toți voiau să arate ca The Beatles,
așa că s-a inventat o perucă Beatle.
Nici nu știu cum ar arăta așa ceva pe cap.
N-ai purtat-o niciodată?
Ba da.
N-am purtat așa ceva, dar astea sunt dresuri
cu imaginea Beatles pe ei.
Adică ciorapi de damă...
De ce-ai cumpărat așa ceva?
De ce? Bună întrebare.
Și eu mă întreb.
Aveai zece ani când i-ai cumpărat, nu?
Da. Asta e o rochie. Nici pe asta nu o port.
Se vede că nu am purtat-o.
Privește. Astea sunt mișto.
Ghete Beatles.
Ia te uită. Pudră de talc Beatle
cu pudra originală înăuntru.
Avem nevoie de asta.
Făceau ravagii pe stadionul Shea,
și am mers la inginerul-șef spunându-i: „Puteți...”
E o țicneală.
I-am spus: „Puteți să-mi tăiați o bucată din scaunul
pe care am stat la Stadionul Shea? Tipul a spus: „Da.”
E 39-D, ca locul de pe bilet.
Obsesie? Da.
- Ai păstrat vreo amintire? - Eu păstrez tot.
Serios. Strâng lucruri compulsiv.
Mi-am păstrat toate hainele de-a lungul anilor,
m-am gândit că moda revine,
iar copiii le vor adora.
Dar singura dată când mi-au cerut haine,
mi-au cerut o rochie de petrecere elegantă.
Au toate chestiile alea hippy pe ele.
„Mergem la o petrecere elegantă. Să-l întrebăm pe tata.”
Îmi faci o favoare mare?
Nu te sărut ca Elisabeth Taylor.
- Oricum... OK, așa. - Cine e ăsta?
Dougie Millings, primul.
El a început să ne facă toate costumele...
în Londra.
Cred că ăsta e al lui.
Poate nu. Ar putea fi Dl Fish.
„Hung On You.”
E din Hung On You.
- King's Road era minunată pe atunci... - Da.
Erau doar băieții în camera din spate...
- ...fete... - Da.
...făceau designul, coseau costumele
- ...noi ne învârteam pe acolo. - Da.
...îi vedeam pe toți, ne petreceam ziua la Ossie Clark.
- Toți oamenii aceia. Era minunat. - Doamne.
Vă plăcea New York-ul?
Să veniți la New York, ca în toate filmele alea vechi?
Nu, în principal pentru muzică.
- Înțeleg. - Am simțit o caracatiță...
- Sunt plin de caracatițe. - Da.
- Să iau avionul și să-l aduc jos. - Aha.
Era minunat. Eram...
Spuneam: „Suntem în America!
America, New York!”
Am urcat la etajul 12 și erau acolo,
dar polițistul m-a dat afară.
Ce? Nu!
Nu vedeam... polițistul...
Polițistul m-a dat afară înainte să ajung...
să-i văd, ca să le dau petiția.
Și petiția?
Nu m-au lăsat să le-o dau.
- Nu o poți da altcuiva? - Nu.
La naiba!
Era viscerală,
mă refer la reacția la muzica lor.
E ceva ce nu se poate explica în cuvinte.
De aceea urlam,
pentru că ieșea din noi, dintr-un loc non-verbal.
Preferatul meu era George Harrison.
Jamie Bernstein Scriitoare
Era atât de chipeș și puțin șmecher.
Mi se părea foarte sexy.
Am visat că stăteam la masă, la cină,
și stăteam lângă George.
Și George s-a uitat la mine
și a observat că purtam sutien.
Și s-a aplecat și m-a sărutat pe obraz.
Și când am scris despre asta am scris: „Dar m-a pupat cu foc.”
Pentru că era mândru de mine, pentru că purtam sutien.
Și simțeam că îmi place foarte mult de el,
sentimente asociate unei faze
mai erotice din viața mea.
Dar partea erotică e atât de primitivă,
încât mă sărută doar pe obraz.
Curând, a început să-mi placă de John Lennon,
până la final.
Ceea ce adoram la John era că...
avea un avantaj față de el.
Îți dădeai seama că mai cauza și probleme.
I-ai văzut?
Da, l-am atins pe Paul.
- Chiar? - Da, am mers lângă el și l-am atins.
Și ce ți-a spus?
Nimic, eu i-am spus: „Ține-mă de mână”
și m-a luat de mână.
Și l-am tras spre mine.
Ce ai simțit?
- Cum se simte pielea lui Paul? - Nu știu.
Eram prea emoționată. E minunat!
„Personal, vreau să obiectez la presupunerea greșită
că influența lui Shakespeare e una pozitivă asupra oricui.”
- Spune-ne altă poveste. - E franceză, de import,
e șampanie Clicquot.
Ei bine, ieșim?
Da, mai târziu.
Eram deja prieteni din Anglia.
George ieșea cu Estelle, sora mea,
așa că, era simplu.
Când au ajuns aici, primul lucru a luat telefonul:
„Sunt George, iubire. Ce faci, iubirea mea?”
Ne-au sunat imediat, pentru că nu cunoșteau pe nimeni în America.
RADIO W.I.N.S.: „BUN-VENIT, BEATLES”
Hei! Ave!
Ave!
Cui îi pasă dacă...
John m-a sunat și a spus:
„Ronnie, suntem prizonieri. Nu putem ieși.
Locul e înconjurat de fete,
sunt peste tot în jurul clădirii.”
Ce-am făcut eu?
Am venit cu două Ronettes.
Am urcat la ei. Murray K era jos.
„Trebuie să mă duci sus să-i cunosc pe Beatles-i.”
Am mers sus, mâncam sandviciuri stând pe jos,
ascultam muzică din anii '45, ne distram
cu cei de la Beatles. Apoi...
au intrat The Supremes, Jay and the Americans.
Au spus: „La naiba, trebuie să ne ridicăm să facem poze.”
Voiau să știe totul despre America:
mâncarea, grupurile, dansul.
Ne-au cerut toate detaliile despre Little Richard,
Chuck Berry, The Marvelettes.
Au întrebat: „Ce-au făcut pe scena?”
Eu i-am spus: „Când a făcut trecerea,
sau când Little Richard a zis: «Whoo!»,
Paul a răspuns: «Whoo!»
Și toată lumea urla «Whoo!»”
Îți spun sincer. Trebuiau să scape.
Erau prizonieri. Așa că, am chemat o limuzină,
am ieșit prin spate și-am mers în Harlem.
Le-am spus: „Vă duc în Harlem. N-o să vă recunoască nimeni acolo.”
Așa a fost. Au crezut că sunt niște tocilari spanioli.
Pentru că e Harlemul spaniol.
Nu i-a băgat nimeni în seamă.
Am fost la un restaurant-gril, la intersecția străzii 151 cu Amsterdam.
Au intrat și le-a plăcut la nebunie, fiindcă nu-i cunoștea nimeni.
Genul de bar unde fiecare își mânca costițele,
iar spaniolii...
Nu i-a băgat nimeni în seamă.
A fost minunat. Le-a plăcut la nebunie că nu-i băga nimeni în seamă.
Vezi cât de dulci erau? Nu prea le păsa de statutul de vedetă.
„Suntem invitați la Ed Sullivan.”
M-au întrebat: „Ronnie, cine e Ed Sullivan?”
Salut, John.
Salut, Brian. Salut.
Așteaptă puțin, să-mi dea un microfon.
O idee bună.
BBC Radio Saturday Club, Brian Matthew
Care a fost prima impresie despre America?
Sunt sălbatici.
Toți sunt sălbatici. Nu crezi?
Mai sălbatici decât aici în Anglia?
Așa par. Poate e doar prima impresie.
E vreo persoană pe care abia aștepți
să o întâlnești la New York, Paul?
În seara aceasta ne întâlnim cu The Ronettes,
iar unul din DJ a spus că se gândește...
speră că poate să-i strecoare și pe The Miracles.
Sunt idolii tăi, nu-i așa?
Așa este. Și The Isley Brothers sunt aici.
- Murray the K. - Fantastic,
abia așteptăm să-i întâlnim.
Cam ce lucruri vor să știe
la conferința de presă?
De toate. Suntem chei?
Ce facem cu banii?
- Chestii normale. - Sper că le-ați demonstrat
- că nu purtați peruci. - Da.
Cum ați făcut asta?
Le-am dat jos.
- Salut, George. - Salut.
- Ce mai faci, Brian? - Mulțumesc, bine.
- Ție cum îți merge? - Nu mă plâng.
Prima activitate de acolo va fi să mergeți la emisiunea lui Ed Sullivan, nu?
Da, mâine facem repetiții.
Emisiunea se va difuza duminică.
Câte albume aveți în acest moment în topul american?
Aici, la New York,
trei albume.
„Please Please Me”, „She Loves You”,
și „I Wanna Hold Your Hand” sunt toate pe primul loc.
Raportul Huntley-Brinkley!
Ați văzut știrile astea?
Nu.
Putem să facem liniște?
Brian?
Alo!
Așteptându-i pe Beatles E despre frizurile lor
„Ne cântați ceva?” Răspuns: „Mai întâi să vedem banii.”
Cine a spus asta?
- Fără bani. - „Ce aveți voi în plus față de alții?”
Răspuns: „Reprezentanți mass-media.”
E un citat în ziarul Daily News de azi care spune că...
- Daily News? - Da.
- Daily News din New York. - Ah, New York.
Spune așa: „Nu ne plac The Beatles pentru că urlă.
Am trecut prin asta cu Elvis.
Ne plac pentru că sunt englezi.”
Vă considerați englezi tipici?
De fapt, suntem englezi hazlii.
Nu știu. Întotdeauna se găsește...
careva să-mi spună: „Ești amuzant”.
Oricum, nu-mi pasă de el.
Cine e? Cum îl cheamă?
Beethoven sau așa.
În spate, vă rog.
Am niște prieteni acolo. Serios.
Nu te las să treci.
Cum îl găsim? Tocmai a coborât. Ne-a spus să urcăm.
A spus nu.
- Pun pariu că-l știi pe Frank. - Da!
Al... Frank... Al și Frank.
Muzica lor avea o notă de veselie.
Presupun că unul din motivele pentru care au făcut muzică veselă
este că au crescut în Anglia anilor '50, o perioadă infernală.
Adică, Anglia era la pământ.
Amicului meu, Eddie Leonetti, i-am spus:
„Ar trebui să mergem la Liverpool.
Hai să mergem acolo. Va fi o aventură.”
Jack Douglas Producător muzical
„Ne luăm chitarele la noi. Mergem la The Cavern.”
Ca să mergi la Liverpool pe un vapor cu aburi, costa 112 dolari.
Am mers la Marea Irlandei, eu aveam la mine un mic aparat radio
și am ascultat un post de radio pirat, eram înnebunit.
Aici Radio Caroline pe 1-9-9. Primul radio comercial din Anglia.
Era adevărata muzică de pe malurile râului Mersey.
Am spus: „Ăsta e Liverpool.” Îi simțeam mirosul.
Era un miros de motorină
amestecat cu mizerie, funingine. Dar era...
Am ajuns în port și-au urcat la bord
cei de la Imigrări.
„Ce faceți voi aici, flăcăi?”
Am spus ce nu trebuia: „Am venit să cântăm.”
„Aveți viză?” „Nu.”
„În cinci zile când se întoarce vaporul, veți fi la bordul lui.”
Eram în portul Liverpool.
Trebuia să fac ceva.
Așa că, în seara aceea, când un membru al echipajului de bord dormea,
i-am luat haina și chipiul
și-am mers spre schela de acces. Aveam de gând să fug.
Am văzut un autobuz care mergea spre centrul Liverpoolului.
Când am coborât, m-am uitat peste stradă
și-am văzut un magazin de discuri.
Tocmai lansaseră un nou album.
Aveau cabine de ascultare.
Mai erau vreo șase persoane
care n-aveau bani de album și-au venit după mine înăuntru,
unde am ascultat albumul în cabină
cu cei șase fani Beatles,
visând, ascultând și gândindu-mă:
„Albumul ăsta e revoluționar. Ascultă aici.
Cât de diferit e de tot ce s-a scos până acum.
Asta chiar înseamnă ceva.”
Nu eram deloc interesat
de organizațiile religioase.
Dar muzica... mi-a mers la suflet
și pentru mine era ca atingerea lui Dumnezeu.
- Niciodată. - Nu, e jenant.
Putem să-i vedem pe The Beatles?
- Unde sunt? - Nu știu.
Ne spuneți unde sunt ca să știm?
- E... - Ce-ai de gând să faci?
- Vrem să-i salutăm. - Sunt filmată.
Cum ați trecut de polițist?
Nu am coborât. Am intrat pe cealaltă parte.
Am intrat pe altă parte. Prin farmacie.
Ce credeți despre The Beatles?
Sunt în regulă.
Sincer, sunt chiar în regulă.
Haide, cântă bine.
- Cine e dl... - Hotel Plaza.
„Sunt mai bune decât Jelly Babies? Noroc.
Fan, Rachel Barrett... Bennett.”
Ringo, vrei o bomboană?
Nu, acum fumez, o țigară Winston.
Ne spui unde să mergem?
Am reușit. Am ajuns sus.
Mai departe de aici nu mergeți.
El ne-a lăsat.
Cine a spus că se poate?
Îl știu pe...
Epstein.
Îmi pare rău. Nu se poate.
Nu puteți merge mai departe.
Chiar trebuie să-i vedem.
Vă rog să urcați în lift și să coborâți.
Trebuie să ne luăm lucrurile.
Unde sunt? În ce cameră?
- După colț. - În regulă. Haideți.
N-am memorie bună când e vorba de numere.
Sunteți cazate în hotel?
- Da. - În ce cameră?
Nu avem cameră aici.
Bine, veniți cu mine. Haideți.
- Ne putem lua lucrurile? - Nu.
- Unde aveți lucrurile? - În baie.
Luați-le rapid de acolo,
înainte să vă fac vânt pe scări în jos.
În 1964, după...
sosirea cataclasmică a celor de la The Beatles aici în S.U.A.,
popularitatea de care v-ați bucurat la emisiunea lui Ed Sullivan și la alții,
au fost mulți care nu prea au înțeles
ce faceți. Și au considerat
că aveați părul lung, că erați moderni
și că erați revoluționari.
Te surprinde faptul că multora dintre noi
ne-a luat atât de mult timp ca să înțelegem ce făceați?
Nu, a pornit de la părinți,
iar ei erau împotriva rock and roll-ului,
oricum, înainte să apară The Beatles.
Oamenii au încercat să anihileze
rock and roll-ul de la bun început.
Care crezi c-ar fi motivul? De ce le e teamă?
Probabil pentru că are la bază muzica neagră.
Și textele aveau înțeles dublu
la începuturi.
Și se gândeau:
„Tinerii albi, anglo-saxonii noștri drăguți
o vor lua razna dacă își zbenguie atât de mult trupurile.”
Și muzica a ajuns la trupul tău.
Iar The Beatles a dus lucrurile...
puțin mai departe, a făcut-o mai albă,
chiar și decât Elvis, pentru că noi suntem englezi.
Pat Boone a făcut cover după piesa voastră.
Cei ce nu știu ce înseamnă asta,
v-a copiat piesa, s-a înregistrat
și a lansat-o, devenind ulterior un hit.
Tinerii albi duceau acasă discurile mele,
dar mamele lor nu voiau așa ceva în casele lor.
Spuneau... timbrul meu vocal era răgușit.
Spuneau că muzica mea era malefică și demonică
și că eram prea sălbatic.
Iar Pat Boone avea o imagine imaculată, cu pantofiorii lui albi.
- Exact. - Părea trimis de divinitate,
pentru a spune o poveste.
Și despre Tutti Frutti în versiunea lui?
O piesă slabă.
Știi ce credeam, Rick? Eu spun lucrurilor pe nume.
Cred că a fost mai mult decât slabă.
Pentru că el cânta...
Și „tutti frutti, oh rootie”. Iar eu...
Vă plac The Beatles?
Da. Sunt foarte drăguți. Foarte drăguți.
Ce vă place la ei?
Sunt...
Versatilitatea, originalitatea lor.
Îmi place tot ceea ce e original.
Se pot compara cu Smith? Cine e acum la Apollo, Jimmy Smith?
Comparație?
N-aș spune că se poate.
Tu ce crezi despre The Beatles?
Sunt în regulă.
- Îți plac The Beatles? - Sunt în regulă.
Ce crezi despre The Beatles?
- Îi iubesc. - Da, da.
Îi iubesc. Sunt minunați.
Mai ales frizurile lor.
- Da. - Și melodiile lor sunt drăguțe.
The Beatles merită toate astea.
Și mă bucur că sunt primiți cu bucurie aici.
- Da, ar trebui... - Merită să fie printre cei mai buni.
- Cel puțin sunt diferiți. - Da.
Eu cred că sunt dezgustători.
De ce?
Nu știu. De câte ori pornesc radioul,
nu aud decât Beatles.
- Cred că sunt dezgustători. - Care e formația ta preferată?
Formația mea preferată?
Îmi place Miles Davis Quartet,
John Coltrane Quartet.
În timp ce... n-ai putea...
Oricum, nu există termen de comparație.
Pescărușule,
ce crezi că e în neregulă cu frizurile lor?
E prima dată când văd o formație cu părul așa.
Ăsta trebuie să fie motivul pentru care fac bani.
Câte ai vândut azi?
Câte am vândut? Vreo două sute.
Sunt în regulă.
Au ce le trebuie?
Da, sunt în regulă.
Care este cel mai popular disc acum, la magazin?
„I Wanna Hold Your Hand”.
Îți spun ceva, cred c-o să înțelegi.
Piesele noastre timpurii sunt adresate direct fanilor.
Adică „Love Me Do”,
„From Me To You”,
„She Loves You”.
Cred că în piesele astea transpare cât de bine ne-am simțit
creând aceste piese.
Erau peste tot. Îmi amintesc...
Sananda Maitreya Muzician
...că mergeam în patru labe prin casă cântând „I Wanna Hold Your Hand”
și „She loves you, yeah, yeah, yeah”.
Cântecele alea
se învârteau continuu în caruselul minții mele.
Tatăl meu vitreg era evanghelist, iar ulterior a devenit pastor.
Acasă nu aveam voie să ascult niciun alt gen de muzică acasă,
în afară de gospel
sau o muzică considerată acceptabilă.
Tot ceea ce era fascinant de la Beatles,
ajungea la noi prin radio,
prin faptul că te aflai prin preajma lui,
constant la radiourile cu tranzistori ale oamenilor.
Mergeai la cumpărături, îi auzeai.
Pătrunseseră...
Pătrunseseră atât de adânc...
dincolo de scoarța
mantalei Pământului, dacă vrei,
încât au pătruns în viețile oamenilor care...
pentru care acea muzică era fructul interzis.
Îmi amintesc des de un loc numit Brothers
unde era un tonomat muzical.
Ascultam „I Wanna Hold Your Hand”.
Fericirea pe care o simțeam când ascultam melodia asta
și sentimentul de conexiune cu ea.
Jane Tompkins Scriitoare
Am simțit imediat o conexiune între aceste persoane
care cântau și mine.
Nu mai simțisem niciodată genul ăsta de conexiune
cu o melodie pop.
Nu l-am înțeles pe Elvis. Nu-mi plăcea caracterul sexual.
Nu l-am înțeles prea bine.
Nu mi-a atins inima.
Într-un fel, am simțit că pot să mă relaxez
pentru că exista The Beatles.
Erau băieți, dar aveau o latură blândă.
Erau... Îmbrăcămintea lor, părul lor.
De multe ori, se simțea o blândețe în vocile lor.
Noțiunea de masculin versus feminin nu era bine definită.
Sunt... Sunt undeva la mijloc
sau nu pun accent
pe diferența dintre masculin și feminin.
Într-un fel, muzica lor e foarte inclusivă.
Haideți, haideți. Am o idee.
The Beatles erau foarte... erau chiar amuzanți.
Orice persoană din Liverpool crede că este comediant.
Știe toată lumea asta.
Nu trebuie decât să mergi acolo,
să treci prin tunelul Mersey și până și tipul
din cabina de plată este comediant. Toți sunt.
Avem asta în sânge,
iar chestia asta transpusă în New York sau altundeva,
a fost... minunat.
Noi chiar eram destul de serioși,
dar publicul iubea asta.
Și crezi că sentimentul s-a accentuat
de faptul că tot timpul discutați și râdeați între voi?
Cu siguranță.
Când terminai ceva de spus, începea altul să spună ceva interesant.
Da. Așa este.
De ce nu vă dați un pas în spate să vedem și zăpada de pe jos?
Să facem o fotografie ca lumea.
Dați-vă mai în spate.
Lasă jos camera aia.
Haide. Continuă.
Uitați-vă la copacul ăla.
Unde au zburat păsările?
Acolo sus. Da.
Să ne dezlănțuim.
Stați așa.
- Hei, Beatles. - Spuneți Beatles.
Hei, Beatles.
- Spuneți Beatles. - Spuneți Beatles, spre noi!
Hei, Beatles, spre noi.
Hei, băieți!
- Așa. Nu trageți. - Ringo, spre noi.
De fapt, doamnelor și domnilor, pentru continuitatea filmului,
aș vrea să reintroduc radioul, din nou.
NU ELEFANȚII! NU MĂGARUL! BEATLES!
RINGO președinte
THE BEATLES SUNT CEI MAI TARI
Da, Ringo?
În regulă. Acum vă voi prezenta.
BEATLES RECLAMĂ LA TRICOURI
Trei piese la rând, dar înainte de a trece la cea de-a doua,
e cineva aici pregătit să intre-n emisie cu noi.
Ringo. Ringo de la The Beatles. Preia legătura, iubitule. Salută publicul.
- Ce mai faci, Murray? - Minunat, Ringo.
- Care-i treaba, iubitule? - Tu, iubitule.
- Și tu. - Amândoi suntem pe val.
The Beatles sunt pe val. Murray the K este aici pe val pe 1010.
Nu era neplăcut. Era gălăgios.
„Ce mai faci?”
Simțea că e la modă în New York.
Știi.
- Da. - Pentru că sunt destul de...
- Gălăgioși. - ...gălăgioși și direcți, și...
Dacă vrei să ai și mai mult parte de asta, mergi la Liverpool.
Țintim sus, suntem puternici. Vreau să vă întreb ceva.
- Da? - Cât timp aveți pentru socializare?
Sunteți mereu pe drum. Mergeți dintr-un oraș în altul.
Aveți ocazia să cunoașteți pe cineva, să aveți relații mai lungi?
Nu e chiar atât de rău. E în regulă.
Ne distrăm. Asta e cel mai important.
Da, dar în momentul ăsta nu vă gândiți să vă căsătoriți?
Nu, încă nu.
Îi avem aici pe unii dintre preferații voștri,
cred că asta e piesa pe care-o doriți.
Este de la unicul echipaj care este alături de noi.
The Miracles pentru voi.
„Am fost bun cu tine?”
Chiar ai fost? Ai fost, Ringo.
Am fost buni cu tine. Și tu cu noi.
- Ați fost buni cu mine. - Și tu cu noi.
- Dar voi mai buni cu mine. - Te las să pui melodia!
În regulă.
Mi-amintesc prima dată când i-am ascultat.
Mai auzisem până atunci de ei. Doar erau The Beatles.
Aveam concert cu The Miracles în Europa.
Am avut o reprezentație în UK și am mers la Liverpool.
De multe ori, seara, după câte un concert,
organizatorul îi ducea pe artiști în cluburile la modă,
pentru relaxare, dans
sau ce mai voiau să facă după un concert.
Cei de la The Beatles cântau într-un club mic la subsol,
și erau vedete acolo.
Împreună cu The Miracles i-am cunoscut.
Mi-au atras atenția.
Cântau o muzică pe care o cunoșteai,
dar o cântau ca The Beatles
sau cu tonalitățile specifice lor, știi?
Și cântau ceva între pop, RnB,
toate la un loc.
Băieții admiră mult formația americană de RnB, The Miracles,
căreia îi aduc un omagiu interpretând
YOU REALLY GOT A HOLD ON ME.
Sunt miliarde de melodii pe planetă.
Când o formație ca The Beatles,
ei fiind la rândul lor compozitori,
din miliarde de melodii,
aleg o piesă de-a mea, o înregistrează,
pentru mine, compozitor, e ceva extraordinar.
E un vis devenit realitate. Un scop în cariera profesională.
Așadar, am fost foarte încântat
când au înregistrat piesa.
Nu știam că voiau s-o înregistreze.
Am aflat de abia când a fost lansată.
Dar eram în culmea fericirii.
Au fost prima formație de albi auzită în viața mea.
Primii artiști albi de calibrul lor
pe care îi auzisem în toată viața mea
spunând: „Am crescut ascultând muzica negrilor.
Ne place Motown.
Ascultăm muzică compusă de negri. Îl știm pe cutare, pe cutare...”
Niciun alt artist alb nu mai spusese asta.
Nimeni de acel calibru, până la The Beatles.
Exista și un fenomen masiv de segregare,
în special în Sud la acea vreme, când era vorba despre spectacole.
S-a tras în mine pentru c-am vrut să merg la baie.
Înțelegi ce spun? Așa era pe atunci.
Salvarea a venit prin muzică.
Pentru că le-a oferit tinerilor o dragoste comună.
Le-a oferit ceva ce toți iubeau
și de care toți se bucurau.
Și când am început să mergem acolo, aveam concerte pe marile stadioane
și era o frânghie la mijlocul stadionului.
Tinerii albi stăteau de-o parte a frânghiei, negrii de cealaltă.
Dar după ce-au început să asculte muzica asta
și-am revenit după un an,
puteai să vezi băieți albi cu iubite negrese sau negri cu iubite albe
și toți dansau împreună,
se bucurau de muzică și se simțeau bine.
Muzica este o limbă internațională.
Sparge bariere.
Femeile sunt în centrul showbusinessului,
da?
Pentru că sunt ființe emoționale și n-au o problemă
în a-și arăta emoțiile.
Noi bărbații, suntem reținuți. Nu afișăm emoții.
N-ar trebui să plângem.
Nu trebuie să ne arătăm vreo emoție,
ci să fim puternici și... ca taurii.
Înțelegi ce spun?
Așa că, apreciez faptul că femeile se afișează mai mult
și că se exprimă astfel.
Așa cum spuneam, sunt un tip din showbusiness
cu tot ceea ce înseamnă asta.
Așa că, sunt fericit să știu asta și să primesc asta.
Ce îți place la The Beatles?
Totul! Totul!
Sunt albume The Beatles acolo?
Unde sunt?
E doar o piesă pe acesta?
- Are doar o piesă? - Glumești?
Ce e pe cealaltă parte de la „I Wanna Hold Your Hand”?
„I Saw Her Standing There”.
Orice.
Hei, e pentru mine.
- Bună... - Alo?
Scuză-mă.
Salut. Cu cine vrei? Rapid, spune.
Eu sunt, mă știi. Da.
- Poate e Londra. - Da?
Nu, așteptăm un telefon important din Londra
și ții linia ocupată.
Acum, Ringo,
nu te mișca. Ține-ți capul exact acolo.
Acum mișcă-ți capul.
- Unu, doi... - Huu!
Acum.
- Ce crezi că sunt, maimuță? - Iarăși?
Lasă-mă pe mine.
Nu, lasă-mă.
- Eu! Eu! - Eu! Televiziune! Eu!
Ador locul ăsta, America.
Piesele mele la radio. Minunat.
Mâine-seară la ora șapte,
The Beatles își citesc propriile poezii în documentarul: „Cunoaște-i pe The Beatles”.
- Serios? - Nu înțeleg.
- Mâine-seară
de la șapte la opt...
- Mi-e dor de copii. - Cum intrăm?
Stai puțin. Ți-e dor de copii?
Hei, noi cum intrăm acolo?
Salut, fetelor.
Salut.
- A mers bine. - Un moment. Brian!
- Da? - Putem filma o parte?
- Filmezi acum? Bobby? - Da.
Începe el să vorbească oamenilor.
Sigur, bine.
Pot face asta de aici?
- Da, de aici din spate. - Da.
Și apoi va vorbi cu oamenii.
Nu cred că vor permite filmarea.
- Eu cânt. - Mai bine stai pe partea cealaltă.
Am verificat sunetul după-amiază,
am dat toate butoanele cu cretă, probabil vreo cinci,
și am mers undeva să bem un ceai,
iar doamna de la curățenie a venit și a șters tot.
Oh, nu.
Nimeni nu știe asta. Tot a mers bine.
Cine prezintă asta?
Vrei tu? E albumul lui James Ray.
Îl prezinți tu? Haide, George.
Și acum va cânta James Ray...
- „The James Ray”. - ...„Got My Mind Set on You”.
Mulțumesc, George.
Avem un apel pe linia doi.
M-am întrebat de multe ori, l-am întrebat asta și pe Neil Aspinall,
cum a reușit Murray, doar pentru că
a dat buzna în cameră, și apoi
a rămas cu noi tot turneul.
E amuzant, serios.
Nu prea am înțeles niciodată cum a făcut asta.
Salutare, W-I-N-S 1010.
Așa te vreau. Să vedem, îl avem pe Ringo.
Salut, iubire. Suntem pe W-I-N-S.
WINS pe 1010.
Vorbește Ringo de la The Beatles.
- Îl avem pe George aici. - Ți-ai scăpat...
- Nu pot să fac asta. - Salutare tuturor.
W-I-N-S. Începem.
Iar aici îl avem pe Paul. Paul?
Salutare tuturor” W-I-N-S, Winston Churchill.
Winston Churchill are dreptate, cred.
Ce părere ai despre... Îți place să lucrezi acolo
la emisiunea lui Ed Sullivan?
E minunat. Ne distrăm de minune. Ed e un tip pe cinste.
Dar pune niște melodii mai dansante. Nu piesele alea lente.
Ai auzit? Nu vrea s-audă
piese lente. Vrea ritm.
The Beatles - Debut TV Ed Sullivan
Ce fac acum, Murray? Sunt bucuroși
de apariția la TV din seara asta?
Sau iau și asta cu lejeritate?
Nu, sunt chiar încântați,
dar și iau evenimentul cu lejeritate.
- Interesant. - Și sunt chiar în regulă.
Adică, cred că sunt într-o formă bună.
Trezește-te, John, trezește-te.
- John, trezește-te. - Bine.
Trebuie să plecăm imediat.
- Bine, Murray! - În regulă.
Toți spun „dooble” în loc de „double”?
- „Double!” - „Double!”
„Double”, nu poți să spui „double?”
- „Dooble!” - Nu „dooble”, „double”.
- „Dooble”. - Nu, D-U-B. „Double.”
- „Dooble”. - A spus „Dooble”.
Spune „Dooble”.
- Ne vedem acolo. - Mai dă-ne ceva de băut!
Da!
Se distrează.
Cred că-ți poți face o idee, Paul,
de cât de puși pe distracție sunt.
Foarte puși pe distracție. Se învârt pe acolo.
Da, sunt distractivi.
Au niște... Și-au băgat
cuburi de gheață în buzunare. Se păstrează la rece.
- Da. - Sunt pe val, Paul.
John nici nu-și amintea
de pariul legat de acea poezie,
așa că va fi ușor...
va trebui să-și amintească
poeziile pe care le citește luni.
Vom auzi cu toții asta în documentar
la ora șapte, peste puțin timp.
Ai ceva acolo pe listă? Ce zici de „Love You Do”?
- Ei bine, asta... - „Love Me Do”!
Paul, nu ești pe fază. „Love Me Do”.
Ești concediat.
Am vești. „Love Me Do”?
- Da. - Cum se numește?
Pardon?
Cum se numește piesa?
„Love Me Do”, labagiule.
Înțeleg.
Vorbește labagiul.
Aici labagiul.
- Labagiul K. - Labagiul K.
Să-i ascultăm pe The Beatles cântând.
Ok, Murray, începem.
Ce fel de interviu vreți?
Sunt impresarul formației. Ce doriți?
Aveți drept de acces?
- Acces? - Da.
- Să văd. - N-am acces.
Încercăm să aflăm
- diferite reacții. - Doar comentarii.
Ale membrilor formației?
Nu, ale oamenilor, despre Beatles.
Vă spun eu care e treaba.
Grupul ăsta de copii s-a adunat în dimineața asta, au venit vreo zece
pe la 6:30 când am plecat de la hotel.
Pentru mine, e clar că sunt de clasă joasă-medie,
foarte inculți,
proști, sălbatici,
dar caută puțină distracție și plăcere.
Mai mult de atât,
odată ce mulți dintre ei au ajuns aici,
au dat peste multă surescitare, urlete,
strigăte. Oamenilor le plac mulțimile.
Dar, în același timp, e ceva foarte ciudat aici,
ceva bolnăvicios.
Cred că asta spune multe despre natura societății americane,
faptul că acești tineri vin până aici să vadă patru
cântăreți pe care nu i-au văzut niciodată.
Dați vina pe societatea americană?
Patru cântăreți pe care nu i-au văzut niciodată.
Nu știu care e motivul exact.
Sunt sigur că există și niște motivații sexuale,
sunt atrași sexual de membrii formației
și au creat un fel de legătură
mentală și sexuală cu ei.
Cred că e destul de înspăimântător, chiar bolnăvicios.
Nu ești impresarul formației, nu-i așa?
Nu.
- Sunt fratele unuia dintre ei. - Da.
Da, numele meu de familie e Vanderbilt,
- mă bucur să vă cunosc. Pa. - OK.
Mi-a făcut plăcere.
M-au sunat mulți să mă întrebe cum sunt cu gâtul.
Gâtul e bine acum.
Da, e bine. Mulțumesc.
- Tu? - Cum ești cu gâtul?
- Sunt bine. - Serios?
Ca întotdeauna, George.
- Dovedește. - Cum?
Cântă.
- Cântă. Da, cântă. - Nu, George.
De ce credeți că tinerii ăștia
vin aici și urlă?
Fiindcă fac asta pentru Frank Sinatra și pentru Elvis Presley.
- Da, dar de ce? - Probabil așa sunt.
Așa fac la vârsta asta.
- Sigur. - Le place foarte mult.
- Și noi făceam asta la vârsta lor. - Știi, sau...
Cred că asta fac la vârsta pe care o au.
Pentru ei e distractiv,
e distractiv și pentru noi,
dar mi-e milă de bătrânelele care locuiesc aici, sunt deranjate.
- Da? - Mulțumesc.
Ce credeți despre The Beatles?
Nu mă interesează.
Cyn. Cyn.
La ora opt, canalul doi și trei.
Vrei asta?
Canalul doi.
Gata, cinci, șase.
E timpul să intrăm pe canalul doi.
Mergem la chestia asta în câteva minute.
Gata, băieți? Să mergem. Am întârziat.
Se întâmplă, dragule.
Haideți. Să mergem.
Nu vrei să te conectezi mai bine aici?
Unde sunt Nell și ceilalți porumbei?
Cine? Unde? Cine?
Haideți, să mergem.
Nell, haide, trebuia să fim deja acolo.
Trebuia să fim acolo. Ce faci?
E cam...
„Acum nu mai filma. Haide, te rog.
Ți-am spus. Ți-am spus deja, nu-i așa?
Ți-am mai spus.”
Cântă cu un unghi mai larg.
Bună seara, doamnelor și domnilor.
În seara aceasta, live din New York, The Ed Sullivan Show!
Provin dintr-o țară a secolului al 19-lea, Canada...
Marshall McLuhan Prof. Univ. Toronto
...privind spre secolul 20 dintr-o poziție de avantaj.
Secolul 20 este era tehnologiei electronice.
Este instrumentul cel mai dominant al vremurilor noastre.
Și reevaluați fiecare gând și instituție
pe care înainte le luați ca atare.
Kennedy a fost primul președinte cu cele mai multe apariții TV,
ceea ce a dus la implicarea tuturor grupelor de vârste,
pe tot mandatul său,
ceea ce a fost neașteptat,
astfel încât asasinarea lui
a creat un răspuns violent pe măsură.
FAMILIA GONZALEZ
Ce amuzant.
Tata mi-a spus sec:
„Nu te uiți la The Beatles la Ed Sullivan. Punct.
Nu ai voie la televizor. Nu te las să te uiți.”
Ce nenorocit.
Tata era un alcoolic abuziv și ne bătea foarte mult, dar
să nu ne lase să-i vedem pe The Beatles, a fost cel mai rău.
Peste bătăi treci mai ușor, dar să nu ne lase să-i vedem pe Beatles?
Așa că, unchiul meu republican,
niciunul din noi nu era republican,
știa că e ceva important pentru tipii ăștia.
Așa că, în acea duminică, am mers la el acasă,
cred c-a venit și sora mea mai mare.
The Beatles erau
inofensivi și calzi,
dar nu și pentru adulți.
Adulții au văzut asta ca pe un final.
Îți pervertesc tinerețea.
Care e pervertirea?
Te încurajează să te distrezi.
Mulți părinți au încercat să scape de muzica asta, sau chiar s-o interzică
pe motiv că e prea gălăgioasă, de neînțeles sau corup moralitatea.
Leonard Bernstein Director muzical, Filarmonica NY
N-am evitat-o și nici nu am interzis-o, nici ca muzician, nici ca tată.
Cred că muzica ne spune ceva extrem de important nouă adulților
și-am da dovadă de înțelepciune să nu facem ca struții când e vorba de ea.
M-am uitat la The Ed Sullivan Show în sufragerie...
Familia Bernstein
...la noi acasă, cu familia,
fiindcă The Ed Sullivan Show se difuza parcă la opt seara.
Chiar în timpul cinei.
I-am rugat frumos pe părinții mei:
„Îmi pare rău, e un moment foarte important
din viața mea, dar și un moment istoric...
Și trebuie să urmărim emisiunea, chiar dacă e în timpul cinei.”
Așa că mi-au permis să aduc
televizorul pe un suport cu roți,
să-l aduc din bibliotecă
în sufragerie, știi,
să aranjez antena ca să avem semnal acolo
și nu era semnal prea bun,
dar până la urmă am avut semnal la micul nostru televizor alb-negru.
Și acum, doamnelor și domnilor, o reprezentație inedită,
Wells and the Four Fays. Să-i invităm în platou.
70m. TELESPECTATORII AMERICANI ÎI URMĂRESC PE THE BEATLES
Beatles sparg ratingurile. CELE MAI MARI ratinguri de la înființarea televiziunii
Debut TV Beatles: SUCCES
Ulterior, au spus că nu s-au raportat infracțiuni.
Până și infractorii au luat o pauză
timp de zece minute, cât a durat apariția noastră TV.
Când erați în cabină, după The Ed Sullivan Show,
unde, Doamne, erau niște tineri
care s-au dezlănțuit pe scenă!
- Da. - Te-ai întrebat vreodată:
„Oare sunt nebuni oamenii ăștia? Suntem chiar atât de buni?”
Nu ne-am pus problema dacă eram atât de buni sau nu.
Trebuie să te gândești că ești bun, ca să faci ce făceam noi.
E ca și cum te afli în ochiul unui uragan,
așa că noi niciodată... nu ne-am gândit niciodată:
„Ce se întâmplă?”
Ăsta a fost nivelul de profunzime. „Ce se întâmplă?”
Te trezești dintr-o dată în toiul unui concert
sau eveniment și te gândești:
„Ce? Cum am ajuns aici?”
Ultimul lucru pe care mi-l amintesc
este cum cântam într-un club și dintr-o dată am ajuns aici.
Dar nu ne-am gândit prea mult la asta, pentru că totul se întâmpla din mers.
Ni se întâmpla asta nouă și ne era greu să vedem
că suntem în punctul în care suntem plimbați dintr-o cameră în alta.
Care e piesa ta preferată?
„White Christmas”.
Da, și...
„God Rule the Wenceslas Kingdom”,
e una dintre preferatele mele.
- Ai spus „White Christmas?” - Da.
- Bună pentru Crăciun. - Nu și-n rock and roll.
Nu e rock and roll, dar ne place.
Ba da. Ai ascultat-o.
Te binecuvântez, mamă. Mulțumesc, tată.
Unu, doi, trei, patru.
Hei!
Zâmbește la cameră.
- Oh! - Hei!
Da.
- Ce faci? - Harry!
Mi-e teamă că nu am aflat încă numele domnișoarei.
- Nu 'Arry. - Nu suntem prieteni.
Numele lui e Harry, nu 'Arry.
- Hei, Paul. - Salut, Paul!
Murray, îmi place mult scena asta.
Nu sunt influențat de scena asta americană,
dar îmi place la nebunie.
Îmi place acolo, Murray, iar pălăria e superbă.
Ce faci la acest hotel?
- Ce faci? - Jurnalism.
- Nu cred că mai sunt aici. - Ah! Jurnalism.
- Ce faci? - La naiba!
Urmează-le pe fete și vei afla unde sunt.
Ce faci?
Pot să te întreb ce faci?
Am fugit după ei și am căzut de zece ori.
Polițiștii împingeau pe toată lumea
și am căzut. Și ea m-a tras jos.
S-a prins de mine, eu încercam s-o ridic,
iar apoi...
alți tineri au căzut peste mine. Unii încercau să ne ajute.
Încă sunt acolo.
Nu, s-au furișat pe o ușă din spate.
Ba nu, încă sunt acolo.
- Serios? - Știu că sunt.
- Înăuntru. - De unde știi?
- Știm. I-am văzut. - Tu cine ești?
- Unde sunt? - Sunt acolo.
- Acolo? - Da. Acolo sunt.
Dar nu mai am chef să fiu din nou decimată.
Trebuie să-i urmăriți.
- Vorbești serios? - Încă sunt acolo. Nu glumesc.
Sunt chiar acolo?
- Chiar sunt la Leon's? - Da.
Haide, să mergem.
Ai putut să-i vezi cu chestia aia?
Da.
Stai puțin.
Muzicienii părăsesc NY The Beatles merg la Washington
Paul, ce loc crezi că va ocupa povestea voastră
în istoria culturii occidentale?
Cultura occidentală? Nu știu.
Cred că glumești cu întrebarea asta.
Cultură. Nu e cultură.
- Dar ce? - Amuzament.
Aici suntem în Rolls Royce-urile noastre cu șofer.
Da.
E-n regulă, Bertie. E un Rolls Royce drăguț.
Ce credeți despre televiziunea americană?
- Ce americană? - Televiziune. V-ați uitat?
Îmi place. Îmi place să mă uit la TV, când suntem...
Când avem o seară liberă.
E amuzant, de cele mai multe ori.
Dar toți sunt atât de obișnuiți,
încât nu li se mai pare amuzant.
Era un tip
care prezenta știrile seara târziu
și a spus: „Acesta e sfârșitul știrilor.”
N-a spus că e sfârșitul emisiunii de știri.
A spus: „În China, situația este grea...
Te-ai întrebat vreodată când mănânci acasă?”
Și o scoate de sub masă.
Să mori de râs.
- Ești un tip bun. - Unde e Dezo?
- E invers. - Pun filmul color înăuntru.
Amintește-ți că e deja suficientă supraexpunere,
ca să n-o iei razna s-o derulezi prea mult din casetă.
- Bine. - La treabă.
Stai puțin, George, nu cumva ai...
John, nu aveai o... N-ai avut o clachetă?
- Clachetă? - Să-i pui pe oameni la muncă.
Să o lovești și să strigi numărul.
- Și care e numărul? - Doi-patru-patru.
Doi-patru-patru!
Am văzut în afara clădirii unde se ține emisiunea lui Ed Sullivan,
când te-a prins tipul ăla afară,
interviul de televiziune,
vorbea despre noul stil de frizură.
Și i-ai spus:
„Încă nu te-ai prins”.
- Era chel, nu-i așa? - Da.
Dar nu era prea prezent. Adică te întreba care e
numărul tău preferat, iar tu ai spus: „White Christmas”.
- Da. - Iar el a spus: „Nu e rock”.
Nu.
Așa merge treaba.
Doar așa putem râde și noi.
Ai spune că reporterii britanici sunt mai isteți?
În regulă, oameni buni.
Ne bucurăm să fim aici, în New York.
- Washington. - Aici suntem?
Nu știu. Washington. Mă mișc mult prea repede.
Chiar acum, de la Washington D.C. Coliseum.
Capitol Recording prezintă The Beatles!
În caz că nu știați, el e Ringo Starr!
Uite cât de joasă era.
Văd, o am în fața ochilor.
Am făcut chestia aia, ca să fiu cu formația.
De obicei, toboșarul
stă mult mai jos,
și dacă ceva merge prost...
Urmărește orice formație. Dacă ceva nu merge bine...
- Ce? - Dau vina pe toboșar.
Trebuie să te obișnuiești cu asta.
Și dacă faci asta... se aude minunat.
Eu întotdeauna am vrut să fiu în formație, nu izolat la postul meu.
Doamnelor și domnilor...
Paul McCartney.
Bună seara.
În Washington, scena era rotativă.
- Se rotea... - Era plin...
Și pe măsură ce se rotea, eu cântam aici.
Voi sunteți John, Paul și George.
Și toți cântam așa...
Dar, dintr-o dată, eu am rămas aici, și voi vă rotiți în jurul meu.
Platforma pe care eram eu se oprise.
Dar, suntem din Liverpool.
Am sărit, am încercat să mișcăm chestia aia.
Și oamenii au amuțit.
Unu, doi, trei!
Erau vremuri incredibile, aveau toate piesele alea
care ieșeau pur și simplu din ei.
Una după alta, și toate erau piese bune.
Harry Benson Fotograf
Pe drumul de întoarcere din America, spuneau glume
în prima parte a zborului, dar au devenit serioși,
fiindcă nu erau siguri cum vor fi primiți.
Erau puțin neliniștiți. Erau îngrijorați.
Pe de-o parte, John citise ziarele.
Îi era puțin teamă. Obișnuia să-și spună părerea
despre orice, despre Lee Harvey Oswald.
Vorbea despre asasinarea lui Kennedy.
Era puțin îngrijorat de violența de aici.
Spunea: „Totul se poate schimba, Harry,
să treci de la o situație favorabilă, la una nefavorabilă.”
Ambasada britanică, Washington D.C.
Aveți un sentiment de mândrie națională?
Nu prea.
Le voi da...
Ați fost surprinși
de primirea de care ați avut parte?
Da. A fost mai gălăgioasă.
- Gălăgioasă? - Da.
Nu mai făcuserăm genul ăla de spectacol,
în care să cânți în mijlocul unui ring de lupte.
Nu știam ce să facem, să aducem pe cineva să mute recuzita...
Ambasada britanică le-a organizat o petrecere.
Iar ambasadorul britanic i-a întâmpinat cu multă căldură,
dar personalul ambasadei s-a purtat foarte urât cu ei.
Spuneau despre ei că sunt murdari,
iar ei au fost șocați.
Alții i-au făcut golani
și-au făcut și alte comentarii lipsite de respect
care...
pe George aproape l-au făcut să plângă.
Ne-am obișnuit.
Noi eram din clasa muncitoare.
Și când dai de snobi,
îți imaginezi că te vor privi cu superioritate.
Dar știi ceva?
Nici nu ne-a păsat.
Ei lucrează la o ambasadă. Noi eram într-un turneu muzical.
S-a ajuns în punctul în care
oamenii ne atingeau când treceam pe lângă ei,
chestii din astea.
Noi trebuia să înghițim orice rahat din partea primarilor
și a nevestelor lor și să fim atinși
ca-n „Hard Day's Night”, dar de mult mai multe ori.
Ca atunci la Ambasada britanică din Washington,
un animal prost i-a tăiat părul lui Ringo,
în toiul... Am plecat de acolo
înjurându-i pe toți. Am plecat în mijlocul evenimentului.
Șansele să înțelegi tot ce se întâmplă
în vremurile tale sunt mici,
exceptând mijloacele oferite de artiști.
Artiștii sunt persoane care trăiesc în prezent.
Eram la liceu. Locuiam în Alexandria, Virginia.
David Lynch Artist/Regizor
Îmi plăcea muzica rock and roll, în special Elvis Presley,
care a adus pe lume acest gen, asta cred eu.
COLISEUM THE BEATLES - VÂNDUT
Am ajuns să merg la acest concert.
Habar nu aveam că era primul concert.
Chiar nu știam.
Habar nu aveam cât de mare avea să fie evenimentul.
Locul era imens, unde se țineau meciuri de box.
The Beatles erau în ringul de box.
Era atât de mare gălăgia, de neimaginat.
Fetele urlau, plângeau, își revărsau sufletele acolo.
A fost fenomenal.
Muzica e ceva fantastic.
Aproape ca focul, și apa și... aerul.
E ceva palpabil.
Și face atât de mult.
Îți atinge intelectul,
atinge emoțiile.
Și un anumit tip de muzică
poate să-ți umple inima până aproape de-a o face să explodeze.
Din ochi îți curg lacrimi de fericire.
Ți se pare de necrezut toată frumusețea ei.
Care vine de la acele note.
The Beatles au venit cu acea energie palpabilă a bucuriei.
Îți doreai foarte mult să fii părtaș la așa ceva.
Asta e religia mea. Religia rock and roll-ului.
Asta e fundamentul credinței mele,
puterea muzicii de a transforma vieți.
Simt că, în calitate de fiu al formației,
le datorez în mare parte rațiunea de a fi aici.
Ar trebui să-i și înjur pe nemernici,
fiindcă noi artiștii ne și chinuim foarte mult
din cauza ademenirilor celor ca Beatles,
care spun: „Haide. Și tu poți face asta”.
Elixirul pe care-l creează este atât de profund,
nu erau doar piesele.
Era energia transmisă de piesele lor.
Poate că par un fan nebun,
dar pentru mine a fost important
să simt locul de unde a venit muzica aia.
Voiam să fiu părtaș la ea...
să o cânt.
Așa că, am mers la Liverpool Echo
și i-am spus recepționerului:
„Sunt un muzician american,
sunt ținut captiv pe o navă în port.”
Ne-au pus direct pe prima pagină.
Americani - debarcare interzisă
A doua zi, Echo au angajat niște fete,
au venit în port și au protestat
în fața navei scandând: „Eliberați-i pe yankei”.
Cei de la Imigrări au urcat din nou la bord și ne-au spus:
„Nu știm cu, ați făcut asta. Dar lumea ne sună.”
Și sunt...
Ne spun: „Cum ați putut face asta?
Săracii muzicieni, au venit din America. Sunt niște copii.”
Atunci au spus: „Vă dăm viză de studenți de 60 de zile,
dar nu cântați.”
Ne-au luat imediat într-o formație.
Cântam cu ei, ne distram la Cavern Club.
Era demențial.
Puteai să simți că Beatles fuseseră acolo pe scenă
cu puțin timp în urmă.
Pe la 11, după un scurt concert pe care l-am avut într-un pub,
a venit un tip și ne-a spus:
„Nu sunteți cei doi yankei din ziare?”
„Ba da. Noi suntem.”
„Un prieten a parcat după colț
și ar vrea un autograf de la voi.”
„Nicio problemă.” Ne-am dus la mașină
și erau cei de la Imigrări.
Ne-au aruncat pe prima navă cu direcția New York.
Așa va fi filmul nostru.
Da.
Zilele din tren.
Trebuie să vorbesc acum?
Ușurel.
Salut, Pam.
Fermecător.
Suntem plecați. Facem asta, pentru film.
Atunci, la treabă. Ce trebuie să facem?
Salut.
De unde ai pălăria?
Tăiați.
Dubla trei.
Scuze! Strici filmul.
Eu sunt!
Doar încerci să apari în film, nu?
Scuzați-mă, doamnă. Scuzați-mă, pot să trec?
Exclusiv.
Nici nu prea-mi vine să râd.
Tăiați!
Doi-cinci-unu.
Beatles cuceresc capitala națiunii la Carnegie Hall
Alo? Dl Hofer e aici. Da. Sigur.
Vrea fotografii cu cablurile lui Elvis Presley...
Alo? Paul?
Vrei fotografii cu cablurile lui Elvis Presley pentru filmul tău?
În regulă. Da.
Ce a spus?
BRIAN EPSTEIN IMPRESAR, BEATLES
M-a felicitat pentru apariția clienților mei
la Ed Sullivan Show.
- Bun. - Ceea ce e amuzant.
FELICITĂRI PENTRU APARIȚIA LA ED SULLIVAN CU STIMĂ - ELVIS ȘI THE COLONEL
Ați cântat la Carnegie Hall
când v-ați întors de la NY.
E un loc neobișnuit?
Au fost câteva concerte ca acela.
Dar aici era vorba despre calitățile de impresar ale lui Brian.
Brian era un tip deștept, potrivit pentru showbusiness.
Oamenii uită c-a studiat la RADA. Voia să devină actor.
Cu alte cuvinte, își dorea să fie pe scenă.
Iar atunci când ne urmărea pe noi,
puteam fi un alter ego pentru el.
Ajungeam să cântăm în locuri neobișnuite,
precum Carnegie Hall.
Cred că Brian a intuit oportunitatea,
a văzut o oarecare ironie la sala aceea glorificată,
o Mecca a muzicii clasice,
și faptul că The Beatles vor cânta acolo, un fel de...
împingere a limitelor, ceva de genul ăsta.
Ce așteptau?
Eu... Când m-au întrebat cum sunt...
Sid Bernstein Promoter muzical
...dna Tesku care rezervă evenimentele la Carnegie Hall,
a spus: „Dle Bernstein, cum sunt acești tineri britanici?”
I-am spus: „Sunt un fenomen britanic.”
Nu se așteptau să vadă
ce-au văzut și-au auzit peste câteva luni.
După concertul de după-masa, am avut două.
Dna Tesku a spus:
„Dle Bernstein, când mi-ați spus despre cei patru băieți
că sunt un fenomen britanic,
credeam că sunt într-un cvartet de coarde.”
Mi-a spus: „Vă rog să nu mai veniți niciodată aici”.
După patru luni, multe buchete de flori
și câteva cutii cu flori, în semn de împăcare,
am convins-o să-i accepte pe Rolling Stones.
După aceea a spus: „Să nu mai veniți niciodată aici.”
Și, timp de doi ani, mi s-a interzis accesul în Carnegie Hall.
Revista presei pentru The Beatles, 1964.
Vizual, sunt un coșmar,
cu costumele lor strâmte, dar boeme
și castroane de budincă în loc de păr.
Ca muzică, sunt aproape un dezastru,
cu ritmuri, armonie și melodie secundare.
Versurile, scoase în evidență de niște sunete ascuțite
„Yeah, yeah, yeah”,
sunt o catastrofă și o farsă absurdă
a sentimentelor de pe felicitările de Valentine day.
Băieții ăștia cu părul lung spun
„nu” misticului masculin. Spun „nu” acelui...
BETTY FRIEDAN MISTICUL FEMININ
...arhetip masculin brutal, sadic, taciturn, tuns periuță,
prusac, cu mușchi tari,
de genul Ernest Hemingway
care vânează urși unde nu sunt urși,
îi bombardează pe copiii din Vietnam și Cambodgia
pentru a demonstra că sunt bărbați, că sunt dominanți,
superiori oricui.
Și care nu-și arată deloc latura blândă.
Băieții ăștia au părul lung
și spun: „Nu, eu nu trebuie să fiu
tuns periuță și taciturn.
Nu trebuie să fiu dominant și superior tuturor.
Nu trebuie să am mușchi tari,
fiindcă nu trăiesc printre urși.
Nu trebuie să omor pe nimeni, ca să demonstrez ceva,
pot fi tandru, sensibil,
și plin de compasiune.
Și uneori pot recunoaște că-mi este teamă,
pot chiar să și plâng.
Și sunt bărbat. Un bărbat adevărat.”
Iar acel bărbat, suficient de puternic ca să fie tandru,
acela e noul bărbat.
Am auzit că exista în Anglia o formație
care imita formația Isley Brothers.
Apoi au cântat „Twist and Shout”.
Iar când ajungeau la partea cu „Ooh, ooh”, erau...
Eram bucuroși. Foarte bucuroși.
Pentru noi era ceva minunat faptul că ne cântau piesele.
Paul McCartney spunea adesea:
„Fără Isley Brothers, noi am fi rămas în Liverpool”.
Și ne tot întrebam
de ce nu puteam ajunge și noi la emisiunile la care au fost ei.
Ar fi trebuit să fim
și noi invitați la Ed Sullivan Show.
Să plângă fetele în hohote și din astea...
De ce plângeau?
Plângeau, leșinau, se tăvăleau.
Era ceva nou pentru noi.
E multă nebunie
în interiorul formației?
Nu în interiorul formației. Nebunia se întâmplă în lume,
iar noi în cadrul formației
eram destul de normali,
dar restul lumii era nebună.
Așa vedeam eu lucrurile.
Oriunde mergeam, era...
Poliția era...
și poliția făcea paradă cu asta.
Mania asta a cuprins pe toată lumea.
Poți să faci un film de 30 de minute
în care să arăți cât de idioți
deveneau toți când venea The Beatles în oraș.
Cred că am avut mult noroc.
Tot ce am pierdut în zilele alea de nebunie
a fost jumătate de scalp, un tricou, un lanț de aur,
care mi-a fost returnat în New York.
Nu ne-au bătut prea tare.
În Țara Galilor a fost cel mai rău.
Ce voiau?
Îmi voiau capul.
Știi, eram înconjurați de polițiști,
treceam printr-un culoar format din polițiști
și dintr-o dată o mână m-a apucat de cap.
- Ar fi murit copilul. - Eu n-am fost în Țara Galilor.
Am uitat de Țara Galilor.
A fost înainte să ni te alături.
Da.
Aveam frumuseți în costume de baie.
Aici trebuie să fie... Miss...
Scrie Beatles. Miss Beatle.
Aici vedem... Această...
Încă n-am aflat, e bărbat?
Dar sigur avea un cimpanzeu.
Când am ajuns, America fusese în doliu.
A fost destul de repede după asasinarea lui Kennedy.
Poate America avea nevoie de Beatles
pentru a ieși din doliu
și a spune: „Viața merge mai departe.”
Bucuria pe care o vezi la acest public,
par scoși din durere.
Unu, doi, trei.
Discutam despre
rolul frustrării în generarea
agresiunii, a aroganței și războiului.
Dar, oamenii frustrați simt nevoia să devină mai mari, mai puternici.
Muzica voastră nu e genul de muzică frustrată?
Rezultatul net e
bucuria,
noi scăpăm de frustrări prin muzică, evident.
Și, după cum spuneam
înainte de destrămare,
The Beatles și cei asemenea lor
au fost creați de vidul non-încorporării
în armată.
- Nu cunoșteam acest aspect. - Cu siguranță a luat sfârșit
în Marea Britanie. Erau, când eu aveam 16 ani,
abia așteptam să mă ascund în Irlanda,
acolo încă se făceau recrutări,
iar apoi s-a terminat totul. Am ratat ocazia în 1940.
Și din acel moment
a luat avânt treaba cu muzica.
Și noi am știut că suntem armata care n-a fost niciodată.
Suntem generația căreia i s-a permis să trăiască.
- Slavă Domnului. - De aici a luat naștere muzica.
Ideea că televiziunea, computerele și restul
sunt instrumente folosite la bine și la rău, nu-i așa.
Modul în care reacționezi la ele e important.
Modul în care folosești ochii ca să vezi,
urechile ca să auzi,
aduce noi forme de asocieri umane și acțiune.
Au venit The Beatles!
The Beatles vor un autograf de la mine.
The Beatles primiți cu scandal la Miami
Acum sunt The Beatles, apoi vor urma Păianjenii.
Voi pleca din showbusiness înainte să vină cu dezinsecția.
Live din Miami Beach, The Ed Sullivan Show!
Acolo e Miami. Aici e o bucată de placaj,
altfel vei cădea de pe platformă.
- Uite cât de aproape. - Da.
Mi-e teamă că nu te gândești la toate astea
atunci când ești entuziasmat.
O singură dată am căzut de pe platformă.
- Unde? - În Canada.
Dacă mă uit mai bine acum
arată destul de precar.
Cu siguranță.
Au făcut extinderea cu două cuie și o bucată de lemn.
Tipi din Liverpool, la 15 ani de la Al Doilea Război Mondial,
iar aici suntem în Miami.
Asta sintetizează traiul bun din Florida.
Are ochelari de soare,
e atins de razele soarelui,
are o băutură
și o fată în costum de baie galben care îi dă băutura.
Da, da.
- Vrei să alegi? - Cam aiurea.
- Bună dimineața. - OK.
E dezacordată.
De aceea nu cânt.
Ce șanse aveam să o acordez?
Oricum, e o chitară slăbuță.
Da.
Ce le-ai spune
lui John sau George dacă ar fi azi aici?
Le-aș spune: „Te iubesc”.
Atunci când crești în Liverpool nu spui asta niciodată.
Nu-i spui niciodată unui bărbat că-l iubești.
Doar dacă e fratele tău sau un apropiat.
Iar ei erau frații mei.
Beatles pleacă azi acasă
Bună seara, domnule.
Ia te uită cine e aici.
Ați fost cu noi în avion?
Da.
Unde mergi?
- Stă chiar acolo. - Sunteți măscărici.
Lasă-ne în pace,
trage puțin storul. Uite.
Mi-am găsit un job la Record Plant
și-am fost promovat.
Eu, editor. Acum, intru acolo.
E albumul „Imagine”. Eram înăuntru cu niște casete.
E magie pură.
Și se deschide ușa,
iar în pragul ușii apare Lennon.
Se uită la mine și spune: „Pot să vin
să stau puțin aici?”
În camera mea era liniște.
Inima... aproape am făcut pe mine.
Era acest om în fața mea. Și-a spus: „Pot să stau jos?”
Iar eu: „Bineînțeles. Sunt tipul care-ți editează muzica.”
A spus: „Da. Mulțumesc. Faci treabă bună.”
Și s-a așezat de cealaltă parte a consolei.
Într-un final, după câteva minute,
i-am spus: „Am fost în Liverpool.”
I-am atras atenția.
S-a uitat la mine și-a spus: „De unde ești?”
Am răspuns: „Născut și crescut în zona New York.”
„Și de ce ai mers la Liverpool?
Toți de acolo vor să vină aici,
chiar și eu. Acum sunt aici.
Și nu este un loc turistic.”
I-am răspuns: „Nu, sunt muzician,
iar acolo se întâmpla totul.
Muzica pentru mine... acolo era sursa.”
Și-a spus: „Și cum ți-a priit experiența?”
I-am spus: „Și bine, și rău.”
Am spus: „Rău, m-au deportat.”
M-a privit și i-am spus: „Bine, am făcut gălăgie
înainte să mă dea afară.”
S-a uitat la mine și a spus:
„Ai fost unul din yankeii care au fost dați la ziar?”
I-am spus: „Da, eu am fost.”
A spus: „Noi lansam un album,
iar în orașul nostru natal, tu erai pe prima pagină.”
I-am spus: „Îmi pare rău pentru asta.”
A spus: „Ba nu, am râs mult de situație.”
A spus: „E minunat.”
A spus: „Dintre toate locurile, ajung
să dau de un tip pentru care am avut niște sentimente.
Și ce faci acum?”
„Editez asta.”
Și spune: „Nu, acum ești unul din inginerii noștri.”
L-am întrebat: „De ce eu, dintre toți oamenii
pe care i-ai putea angaja?”
Și a făcut așa.
I-am spus: „Ce-nseamnă asta?” A spus: „Antene bune. De-atât e nevoie.”
Nu pot să ascult The Beatles oricum.
Dacă sunt la supermarket și aud
o versiune reeditată a unei piese de-a lor,
trebuie să mă opresc din ceea ce fac,
să-mi las capul jos
și să aștept până se termină. Parcă nu mai gândesc,
Nu pot să trăiesc dacă se aude muzica lor.
E prea personal.
Van Morrison spune că muzica e un mijloc de vindecare.
Asta face muzica.
Oprește hemoragii.
BUN-VENIT ACASĂ BEATLES
Tata nu și-a revenit niciodată
după asasinarea lui Kennedy, dar noi am trecut peste.
BUN-VENIT ACASĂ, BĂIEȚI
Filmăm.
- George. - Da?
George, fanii tăi s-au simțit bine aici.
Cred că și presa s-a simțit bine. Tu te-ai simțit bine?
Da, a fost minunat. Da, totul.
Totul a fost extraordinar.
Chiar și munca?
Da, ne-a făcut plăcere. A fost diferit.
- Da. - Să lucrezi în locuri diferite
cu tot publicul în jurul nostru,
e ceva nou.
Se pare că ați minimizat oarecum efectul
și valoarea, stilul de viață, toate astea.
Spuneai că aproape n-a mai rămas nimic din Beatles.
Da, și eu mă mai supăr.
Și se insista întotdeauna pe ideea că The Beatles au fost pionierii...
în ceva.
De fapt, erau doar niște marionete.
Chestia care nu mi-a plăcut
a fost că se insista pe faptul că eram pionieri în ceva.
Imaginea pe care o am acum este a unui vapor
care urma să descopere Lumea Nouă.
Iar The Beatles erau în cuibul catargului
pe același vapor.
Poate că și The Stones erau pe barcă,
dar The Beatles erau în cuibul catarg.
Și am spus: „Pământ la orizont!”
Azi, în studiourile noastre din Paris,
ne-au vizitat patru tineri.
Dacă le spun doar prenumele,
Paul, George, Ringo și John,
mă îndoiesc că știți despre cine vorbesc.
Dar dacă spun că azi îi avem pe Beatles în studio
și dacă am fi în Anglia,
s-ar auzi un mare „Ura!”
- Nu-i așa, băieți? - Ba da.
George, care e sunetul de Liverpool?
E ca un rock mai vechi.
Totul e mai tare.
Mai mult bas, tobe.
Noi nu vrem să-i dăm un nume,
dar criticii trebuie să-i spună cumva.
Ringo, tu ești toboșarul trupei.
Te-am urmărit la Olympia serile trecute.
De când bați la tobe?
De vreo cinci ani.
Ce părere aveți despre franțuzoaice
în comparație cu englezoaicele?
Încă nu am văzut fete deloc.
Cred că pe fete nu le lasă să iasă-n oraș
noaptea.
O întrebare pentru John Lennon.
Toate piesele voastre au o temă de bază,
o poveste sau un mesaj?
Nu.
Ce rapid ai fost.
A fost un răspuns rapid.
Din moment ce voi ați ajuns
la această popularitate,
au existat multe organizații care să încerce să vă copieze
sau care să vă fure popularitatea?
Cred că au fost câteva persoane
care au încercat asta.
Să ne imite. Dar nu prea contează,
e chiar flatant și
cam asta este ideea
ca atunci când noi suntem plecați, să mai fie niște Beatles mici
care să le amintească oamenilor de noi.
Paul, tu ce părere ai
despre călătoria din S.U.A.?
Înțeleg că în aproximativ o săptămână sau zece zile
mergeți la Ed Sullivan Show.
Așa este.
Suntem invitați la Ed Sullivan's Show în New York.
Și înregistrăm emisiunea asta pentru mai târziu.
Așteptăm cu nerăbdare emisiunile,
apoi mergem în Florida, Miami.
Abia aștept. Acolo se mai face o emisiune cu Ed Sullivan,
dar cred că înainte cântăm la Carnegie Hall, nu-i așa?
Da.
Poate după emisiunea lui Ed Sullivan
veți avea mai multe fete prin preajmă.
- Sper asta. - Și eu sper.
Suntem în emisie. Ai legătura, Jim, de la Paris.
Subtitrarea: Andreea Codrea