Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Till alla amerikaner vill jag säga att en omfattande nationell insats
kommer att krävas de kommande åren...
VALD!
...för att säkert vägleda nationen genom 1960-talet.
Våra föregångare har säkerställt att vårt land
tagit sig igenom den industriella revolutionens första epoker,
de moderna uppfinningarnas första epoker,
och kärnkraftens första epok.
Ett helt sekel har gått
sedan president Lincoln befriade slavarna, och ändock har deras arvingar...
MUHAMMAD TALAR "ACCEPTERA DITT EGET FOLK!"
...ännu inte nått full frihet.
Denna nation kommer inte att vara verkligt fri
förrän samtliga av dess medborgare är det.
Denna generation avser inte att akterseglas
i rymdkapplöpningens kommande era.
Vi gör det aktiva valet att nå månen under detta decennium
och att utföra allt det andra,
inte för att det är lätt, utan tvärtom för att det är svårt.
Den utmaningen är en vi är villiga att anta,
ovilliga att skjuta på framtiden,
och som vi avser att vinna.
JOHN F. KENNEDY AIRPORT IDLEWILD-FLYGPLATSEN DÖPS OM
JOHN F. KENNEDY-FLYGPLATSEN
Kolla, de sitter åtskilda. Ingen kabel går mellan dem.
De är perfekt synkade.
- Verkligen? - Ja.
Lyssna. Lyssna på det här, George.
Lyssna. Vänta lite.
- Ursäkta, David, ursäkta, Al. - John?
NÅGRA MÅNADER EFTER MORDET PÅ PRESIDENT JOHN F. KENNEDY
ANLÄNDE BEATLES TILL NEW YORK FÖR ATT MEDVERKA I ED SULLIVAN SHOW.
DET VAR FÖRSTA GÅNGEN BANDET BESÖKTE USA.
- En elektrisk klocka. - Det är en radio!
Kan du ratta in Mars på den där?
- Filmar du nu? - Ja.
- Han slutar aldrig. - Armen skymde.
Utan att titta?
- Han byggde den själv. - Han såg där igenom.
- Jaså? - Japp, helt själv.
Han lär ha grym syn efter turnén.
- Kostade honom 15 000 dollar. - Jisses.
ALBERT OCH DAVID MAYSLES FILMADE BEATLES
UNDER DERAS 14 DAGAR LÅNGA RESA.
Vad gör jag nu?
- Drivs den med batterier? - Är den på?
- George? - Är det batterier som...
- Säg nåt. - Kameran startade inte.
Vem är det som...
Va?
Man hör sig själv prata!
Fast med fördröjning.
Hallå. Läget, Ringo?
Helt okej.
Var fick du tag i mössan?
Från nån tjej. Var fick du tag i din?
- Det säger jag inte. - Nu är det synkat.
- Ja. Helt fantastiskt. - Otroligt.
Nu stämmer det.
MEDAN BEATLEMANIA DROG FRAM ÖVER EUROPA
HADE DE FLESTA AMERIKANER ÄNNU ALDRIG HÖRT TALAS OM BEATLES.
DENNA FILM SKILDRAR PERSONLIGA BERÄTTELSER FRÅN FOLK SOM VAR MED.
BEATLES GÖR FRISÖRER ARBETSLÖSA BEATLES ORÄTTVISA MOT SKALLIGA
Kan vi få lite tystnad, tack?
Tystnad, tack.
- Tystnad! - Tystnad!
Hallå!
Kan alla frågeställare vara tysta, tack?
Kan ni sjunga nåt?
Nej!
- Ledsen. - Nästa fråga.
Vissa tvivlar på att ni ens kan sjunga.
Nej, vi vill ha pengar först.
En psykiater menade att ni bara är fyra stycken Elvis Presley.
- Han måtte vara blind. - Det är inte sant! Inte sant!
Vad tror ni er musik betyder för alla era fans?
Alltså...
Den behagar dem, antar jag.
Det måste den, de köper den ju.
Varför gör den dem så uppspelta?
Vi vet inte, helt ärligt.
Visste vi det, skulle vi bilda en ny grupp och bli managers.
Jag...
Vad är er ambition med hela grejen?
Att bli rika.
Att få besöka USA.
I december 1963
hade min syster radion på och hörde "She Loves You".
Det var som att tända en lampa.
Precis som att tända en lampa.
Som att gå från totalt mörker till ljus.
Jag tänkte: "Herregud, så bra."
JOE QUEENAN FÖRFATTARE
"Detta är vår musik."
Det var nåt som dök upp ur ingenstans.
En sak som var så fantastisk med dem var
att de kom från Liverpool.
Vi hade ingen aning om var Liverpool låg nånstans.
De hade lika gärna kunnat komma från Mars.
Vi vill ha Beatles!
Engelska Beatles har drabbat New York,
som om inte mässlingsepidemin var nog.
Till skillnad från mässlingen tycks detta fenomen endast drabba tonåringar,
men symptomen är desamma: feber och irritation i huden
som förorsakar förvridningar hos dem som drabbas.
De spelar på elektriska gitarrer, banjos och annat.
De lär också sjunga, något som dock inte betecknas som "vitalt",
eftersom de unga damerna i publiken står för merparten av ljudkulissen.
BEATLES ÄR HÄR LÅNGT HÅR, SKRIKANDE FANS
Beatles ankomst utgör ett vidare skäl
för samarbete med britterna.
Båda våra länder har lagstiftat för att förebygga grymhet mot barn,
liksom även förebyggande av grymhet mot djur,
men ingetdera förebygger grymhet mot vuxna.
PAUL MCCARTNEY FOTO 1953-64 I STORMENS ÖGA
Det är en annan bra sak med utställningen.
Man ser saker man glömt bort, eller aldrig ens uppmärksammat.
BROOKLYN-MUSEET NEW YORK
Det här är vårt hus på Forthlin Road i Liverpool,
med den snygga tapeten.
John och jag kunde sitta där i timtal och skriva.
Vi hade skrivit låten "She Loves You"
i rummet bredvid, och min far satt i det andra rummet.
Så vi gick in och spelade upp den för honom. Premiären, liksom?
Och han satt liksom... Och efteråt så sa han:
"Verkligen bra, killar, verkligen,
men kan ni inte sjunga 'She Loves You, yes, yes, yes' istället?
Det finns tillräckligt med amerikansk slang i samhället redan."
När vi kom till USA var det liksom: "För fram folkmassorna."
Detta var Frihetens Land för oss.
Lustigt nog, för när vi väl hade kommit hit, så märkte vi
rätt snart att det inte riktigt stämde.
Där har vi dem.
Hur är läget, Gayle?
- Hej, Gayle. - Kul att träffas.
Inte för att jag förstått att man spelar in mig.
På min ära, vi är med i radio.
- TV. - TV?
Kanske är det ingen papegoja han har där på axeln.
Det står en dam med en golfklubba där borta.
Hej där, gumman!
Vikten gör honom nere.
- Jag behöver mer. Mer! - Fortsätt.
Vad är det ni försöker spela in, egentligen?
Talar du inte engelska? Okej.
Hon vågar inte prata. Det sitter en dam där, förstår ni,
med en mikrofon, men hon vågar inte prata,
hon har ett papper där det står "28", och hon bara...
- Tjugonio. Det stiger. - Tagning!
Tjugonio. Det stiger hela tiden.
Lustig mick, dock.
- Lustig mick? - Lustig mick, sa jag!
Om vi kan rikta kameran mot micken, så blir det kul.
Kom igen. Bekämpa konventionerna.
Kom igen!
- Ner med den! Kom igen nu. - Ner med den.
Ja!
Nu så!
Backa! Sätt igång!
Pressa bakåt. Lite till.
Varför gillar ni Beatles?
- De är underbara! - För att de är fantastiska!
- Särskilt Paul. - De är så söta! De har allt.
De är bedårande.
Du skulle se mitt rum. Det är fullt med Beatlesbilder.
De borde göra Beatlestapeter. Jag har inget annat på väggarna.
De borde ha Beatlesdockor!
Finns det ingen amerikansk sångare ni gillar?
Nej!
Nej, de kan spola ner sig allihop.
De är bättre än Elvis Presley.
- Elvis kan spola ner sig. - Elvis suger!
Han suger. Och så är han så gammal också.
Det var så vackra ord,
de handlade om kärlek, om att hålla nån i handen,
och när man växer upp, så... Det var emotionellt.
BEATLES SNÄLLA STANNA FÖR ALLTID
Det var som en galen kärlek.
VICKIE BRENNA-COSTA FAN VID PLAZA HOTEL
Vi hade all våra favoriter.
Jag hade George, min vän hade Paul, nån annan...
Svårt att säga. Det är ens ande som... Ens ande och nån annans...
som går samman.
Varför vi skrek som vi gjorde?
Jag har svårt att förstå det nu.
Men på den tiden var det naturligt. Det var en naturlig sak att göra.
Vi kunde inte lägga band på oss.
George vilar gärna, så vi tog med en kudde.
Och Paul gillar att skissa och måla,
så han ska få ett ritblock och kolstift.
Du har inte bidragit, Alice!
Jag vet! Jag...
Vi köpte en ID-bricka till John.
Med våra namn ingraverade?
- Ja. - Och så köpte vi...
Två science fiction-böcker till Ringo.
Och så ska han få skivan "My Boyfriend Got a Beatle Haircut."
Vi borde köpa ett par mörka solglasögon åt honom.
Vi gillar vanligtvis inte rock and roll-musik.
- Precis. - Men vi tycker de är kanon.
Vad gillar ni för musik?
Jag går på Juilliard.
- Vad är det där? - Klassisk musik.
- Klassiskt, alltihop. - Vad är det?
Italienska arior och sånt, men jag tycker de är fantastiska.
De tycks vara här. Ska vi kolla?
Vi brukade gå ner till Plaza Hotel,
och folk sålde bitar av handdukar
som Beatles hade använt.
Så dit gick vi.
- Köpte du en bit handduk? - Givetvis.
- Såklart jag gjorde. - Minns du priset?
Två dollar kanske, eller en. Jag minns inte.
Vi ville åt vad som helst som hade Beatleskoppling,
en bit handduk,
äkta fotografier av dem. Sånt.
Vi köpte allt vi fick tag i.
Man var tvungen att bli en Beatle,
så då fick man skaffa en Beatlesperuk.
Jag vet inte ens hur det skulle se ut.
Har du aldrig burit den?
Jodå.
Och inte för att jag burit dem, men här är nylonstrumpor
med bilder på Beatles...
nylonstrumpor, och...
Varför köpa nåt sånt?
Varför? Det var en bra fråga.
Det undrar jag också.
Du var 10 när du köpte den?
Ja, det är en klänning. Som jag heller aldrig burit.
Det syns.
Kolla här. De här är häftiga.
Beatles-sneakers.
Här då. Beatles-talkpuder,
med originalpudret i.
Sånt måste man bara ha.
De skulle riva Shea Stadium,
så jag gick till platschefen och sa: "Skulle du kunna..."
Det här är lite stört.
"Skulle du kunna kapa av stolen
som jag satt på där inne?" Och han sa "Javisst."
Så här är den. 39-D, som på biljetten.
Besatt? Japp.
- Har ni några minnessaker? - Jag sparar allt.
Det är sant. Jag har samlarmani.
Jag har sparat alla kläder under årens lopp,
jag tänkte att: "Allt går ju i cykler,
ungarna kommer att gilla det."
Men enda gången de ber mig om kläder
är om det ska bli maskerad.
De går runt i hela hippie-utstyrseln.
"Vi ska på maskerad. Vi frågar farsan."
Kunde jag be dig om en tjänst?
Jag tänker inte kyssa dig, som Liz Taylor.
- Hur som helst... Nu så. - Vems är detta?
Dougie Millings, den första.
Han sydde alla våra kostymer...
i London.
Den här kanske till och med är hans.
Kanske inte. Den här kan vara mr Fish.
"Hung On You."
Den kommer från Hung On You.
- King's Road var fantastiskt då... - Ja.
...det var en massa killar i ett rum bakom disken,
- en massa tjejer... - Åh ja.
...som designade och sydde upp,
- och vi gick runt... - Ja, ja.
...och tittade på allt, tillbringade en hel dag hos Ossie Clark.
- Alla dem. Helt fantastiskt. - Jisses.
Ni gillade New York?
Gillade ni att komma hit, och se alla gamla noir- filmer?
Det var för musiken.
- Okej. - Det var som om en bläckfisk...
- Vi har en särskild relation. - Ja.
- ...drog ner planet med mig i. - Okej.
Helt fantastiskt. Vi...
Vi typ: "Vi är i Amerika!
Amerika! New York!"
Jag åkte upp till tolfte våningen, och där var de,
men polisen slängde ut mig.
Vad? Nej!
Jag såg inte... Polisen...
Polisen slängde ut mig innan jag kunde...
träffa dem och överräcka namnlistan.
Namnlistan, då?
Jag fick inte överräcka den.
- Kunde du inte ge den till nån? - Nej.
Tusan!
Det var så känslostyrt,
hela reaktionen till Beatles musik.
Vi kunde inte förklara det i ord.
Det var därför vi skrek,
det kom ut på ett icke-verbalt sätt.
Min favorit-Beatle var George Harrison...
JAMIE BERNSTEIN FÖRFATTARE
...han var så snygg och lite lurig,
och jag tyckte han var väldigt sexig.
Jag drömde att jag satt på en middag,
och att George satt bredvid mig.
Och George sträckte sig fram
och noterade att jag hade BH på mig.
Och så lutade han sig fram och pussade mig på kinden.
Och när jag skrev ner drömmen, så skrev jag: "Rejäl sugkraft!"
Han var så stolt över mig för att jag hade BH på mig.
Jag hade förälskelsekänslor
som är kopplade till en senare,
mer erotisk period i livet.
Men eroticismen var så primitiv
att han bara gav mig en liten puss på kinden.
Kort därefter bytte jag favorit till John Lennon,
och sen bytte jag inte mer.
Det jag älskade med John var att han...
hade nåt råbarkat över sig.
Det syntes att han var något av en orosstiftare.
Såg du dem?
Ja, och jag rörde vid Paul.
- Gjorde du? - Ja, jag gick fram till honom.
Vad sa han till dig?
Inget, jag sa bara: "Håll mig i handen",
och så la han sin hand i min.
Och jag tog den.
Hur kändes han?
- Hur känns Paul? - Jag vet inte.
Jag var alldeles för uppspelt. Det är fantastiskt!
"Jag vill å min sida invända mot den missvisande uppfattningen
att Shakespeare har en positiv inverkan på alla och envar."
- Berätta nåt annat. - "Den är fransk, importerad,
den är Clicquots champagne."
Ska vi inte ut?
Jo, lite senare.
Vi kände dem redan sen England.
George dejtade min syster Estelle,
så det var mycket enkelt.
När de kom hit lyfte de bara på luren...
"Det är George, gumman. Vad gör du, gumman?"
De ringde oss direkt, för de kände ingen i USA.
W.I.N.S. VÄLKOMNAR BEATLES
Hallå! Ave!
Ave!
Vem bryr sig om de...
John ringde mig och sa:
"Vi är fångar, Ronnie. Vi kommer inte ut.
Hela stället är omringat av tjejer,
de omringar hela Plaza."
Så vad gjorde jag?
Jag tog med mig de två andra Ronettes.
Vi tog oss en trappa upp. Murray "The K" var på bottenvåningen.
"Du måste få upp mig till Beatles."
Vi satt där uppe och käkade fingermackor på golvet,
lyssnade på plattor och hade jättetrevligt
med alla beatlarna. Och sen...
endera minuten kom Ronettes in, sen Jay and The Americans.
De sa: "Tusan också, vi måste gå och plåtas."
De ville veta allt om Amerika,
om maten, grupperna, danserna.
De frågade en massa om Little Richard,
om Chuck Berry, om The Marvelettes.
De kunde säga: "Vad gjorde de på scen?"
Jag sa: "Nån av dem gick ner i split",
eller "Little Richard sjöng 'Whoo!'"
och Paul sa: "Ah! 'Whoo!'"
Så alla typ: "Whoo!"
Sanningen att säga så var de tvungna att rymma.
De var som fångar. Så jag skaffade fram en limousine,
vi gick ner för baktrappan och drog till Harlem.
Jag sa: "Vi kör till Harlem. Ingen kommer lägga märke till er där."
Och så var det. Folk trodde de var några spanska töntar.
Det heter ju "Spanish Harlem".
Så ingen brydde sig om dem.
Vi gick till Shermans BARBQ, på 151st och Amsterdam.
De älskade det, för ingen kände igen dem.
De svarta killarna käkade sina revbensspjäll,
och latinokillarna...
Ingen brydde sig om dem.
Det var kanon. De älskade att ingen brydde sig om dem.
Du ser så gulliga de var? De brydde sig inte om kändisskapet.
"Förresten, vi ska vara med på Ed Sullivan."
"Vem är Ed Sullivan, Ronnie?" Liksom?
Hej, John.
Hej, Brian. Åh, hej.
Vänta, de sticker fram en mikrofon här.
Det låter som en god idé.
BBC RADIO MED BRIAN MATTHEW
Vilka är era första intryck av Amerika?
De är galna.
Helgalna. Tycker ni inte?
Galnare än i England?
Det känns som det. Fast det kanske bara är ett första intryck.
Är det nån ni särskilt ser fram emot
att få träffa i New York, Paul?
Vi träffade Ronettes igen ikväll,
och en av diskjockeyerna sa att han tänkte...
Han hoppas kunna flyga in The Miracles.
De är era idoler.
Sen är Isley Brothers i stan.
- Murray "The K". - Fantastiskt,
vi kan inte bärga oss.
Vad är det de vill veta
på presskonferenserna?
Allt möjligt. Om vi är skalliga?
Vad vi gör med våra pengar?
- Det vanliga. - Och ni bevisade
- att ni inte bär peruk, hoppas jag? - Ja.
Hur då?
Vi tog av oss dem.
- Hej, George. - Hej.
- Hur är det, Brian? - Bara bra, tack.
- Och själv? - Inte så tokigt.
Ert första uppträdande där borta är på Ed Sullivan Show, inte sant?
Ja, vi ska repetera i morgon.
Uppträda på söndag.
Hur många låtar har ni på USA-listan för tillfället?
I New York
är det tre stycken.
"Please Please Me," "She Loves You,"
och "I Wanna Hold Your Hand" ligger etta allihop.
"The Huntley-Brinkley Report"!
Tittar ni på nyheterna?
Nej.
Kan vi få tystnad, tack?
Brian?
Hallå!
I VÄNTAN PÅ BEATLES ..."BARA EN MASSA HÅR"
"Kan ni sjunga?" Svar: "Nej, vi vill ha pengar först."
Vem sa det?
- Inga pengar. - "Vad har ni som ingen annan har?"
Svar: "En pressavdelning."
Det stod i Daily News idag att...
- Daily News? Vad är det? - Ja.
- Daily News för New York. - Åh, den.
Han sa: "Vi gillar inte Beatles eftersom de bara skriker.
Det avklarade vi med Elvis.
Vi gillar dem för att de är brittiska."
Anser du att ni är väldigt brittiska?
Exceptionellt brittiska, på min ära.
Jag vet inte. Nån ska alltid...
säga åt en att man är lite konstig.
Jag bryr mig inte. Inte om honom, i alla fall.
Vem är han? Vad heter han?
Beethoven, eller nåt.
Backa, tack.
Jag har kompisar där uppe. Ärligt.
Ni kommer inte in.
Hur ska vi kontakta honom? Han bad oss komma upp.
Han säger nej.
- Du känner säkert Frank! - Vi gick precis ner!
Al... Frank... Al och Frank.
Musiken var upplyftande.
En av anledningarna till att de spelade upplyftande musik
måste vara att de växte upp i England på 50-talet, vilket var ett helvete.
England låg närapå utslaget.
Jag sa till min polare Eddie Leonetti:
"Vi borde dra till Liverpool och göra grejen, liksom.
Vi drar dit. Det blir som ett äventyr. "
JACK DOUGLAS MUSIKPRODUCENT
"Vi tar med oss gitarrerna och hänger på The Cavern."
Att åka ångbåt till Liverpool kostade 112 dollar.
Vi for på Irländska sjön, jag hade en liten radio
som jag lyssnade på piratradio med, och blev halvt knäpp.
Detta är Radio Caroline på 1-9-9, Englands första kommersiella radiostation.
Detta var det äkta Mersey-soundet.
Jag sa: "Det där är Liverpool. Jag känner doften."
Egentligen var det en doft av dieselolja
och smuts, men det var...
Båten lade an, och...
immigrationsverket klev ombord.
"Vad gör ni båda här?"
Och vi sa exakt fel sak: "Vi tänkte spela musik."
- "Har ni visum?" - "Nej."
"När den här båten lägger ut om fem dagar, då är ni med ombord."
Jag befann mig i Liverpools hamn.
Jag måste göra nåt.
Den kvällen hade besättningen somnat.
Jag tog nåns rock och mössa
och gick nedför landgången. Jag tänkte rymma.
Jag såg en buss där det stod "Liverpool Centrum".
Och när jag klev av och tittade över gatan,
fanns där en skivaffär,
och en ny skiva hade precis släppts.
De hade lyssnarbås.
Cirka sex personer
som inte hade råd med nån skiva följde med mig in,
så att jag kunde lyssna på skivan i båset
med dessa sex Beatlesfans,
alla stod vi och drömde, lyssnade och tänkte:
"Den här plattan är som ingen annan. Lyssna bara.
Den är helt annorlunda mot allt som gjorts innan.
Den betyder nånting."
Jag var inte intresserad av
någon som helst organiserad religion.
Musiken trängde in i min själ och gav mig...
det kändes som att vidröra Gud.
- Nej! - Gud, så pinsamt!
Kan vi inte bara få träffa Beatles?
- Var är de? - Jag vet inte.
Kan du inte bara berätta, så att vi vet?
- Detta är... - Vad vill ni?
- Bara hälsa på dem. - Jag har med en kamera.
Hur tog ni er förbi polisen?
Vi gick inte in där nere.
Vi tog den andra vägen, genom apoteket.
Vad tycker ni om Beatles?
De är okej.
Ärligt. De är okej.
De sjunger bra. Kom nu.
- Vem är mister... - Plaza Hotel.
"Är detta godare än Jelly Babies? Lycka till."
"Er fan, Rachel Barrett... Bennet."
Vill du ha godis, Ringo?
Nej, jag röker en... Winston.
Kan du säga vilket håll vi ska åt?
Vi gjorde det. Vi tog oss upp hit.
Hit men inte längre.
Han sa att det var okej.
Vem sa det?
Nej, de känner...
mr Epstein.
Jag beklagar. Här tar det stopp.
Hit, men inte längre.
Men vi måste få träffa dem.
Nej, var snälla och ta hissen ner nu.
Vi måste hämta våra grejer först.
Var finns de? I vilket rum?
- Rummet runt hörnet. - Okej. Följ med då.
Jag har inget sifferminne.
Finns ni registrerade på hotellet?
- Ja. - I vilket rum?
Vi har inget rum här.
Följ med mig nu.
- Kan vi få ta våra grejer? - Nej.
- Var finns era grejer? - På toaletten.
Hämta dem då snabbt,
innan jag kastar er nerför trappan.
År 1964, efter...
Beatles omstörtande ankomst till Amerika,
er enorma popularitet hos Ed Sullivan och andra,
så var det många som inte riktigt fattade
vad ni höll på med. De tyckte
att ert hår var för långt, att ni såg ut som ligister,
och att ni var revolutionära.
Överraskar det dig att så många av oss
behövde så lång tid på oss för att fatta grejen?
Nej, det var mest föräldrar,
som ändå var emot rock and roll i allmänhet
långt innan Beatles dök upp.
Folk har försökt bli av med
rock and rollen sen den tillkom.
Varför är det så? Vad är de rädda för?
Jag har alltid trott att det var för att den har svarta rötter.
Och många ord var dubbeltydiga,
åtminstone i början.
Det var liksom...
"Våra fina, vita medelklassungdomar
kommer bli helt förstörda av att röra sina kroppar på det sättet."
Och musiken fattade ju tag i en.
Och Beatles bara...
tog det hela lite längre, gjorde den lite vitare,
till och med mer än Elvis, eftersom vi var britter.
Pat Boone gjorde en cover på den låten.
För er som inte vet vad "cover" betyder,
så tog han din låt,
spelade in den och fick en hit.
De vita ungdomarna kom hem med min platta,
och deras mödrar ville inte se den i huset.
De tyckte jag var för grov,
att mina plattor var onda och demoniska,
och att jag var för vildsint.
Pat Boone hade en välvårdad image.
- Precis. - Han framstod som sänd från himlen
att berätta en historia.
Hur var hans version av "Tutti Frutti"?
Väldigt urvattnad.
Vill du veta vad jag tyckte? Man ska kalla saker vid deras rätta namn.
Den var mer urvattnad än vatten.
Han sa...
Och "tutti frutti, oh rootie." Medan jag sa:
Gillar ni Beatles?
Ja, jag gillar dem. De är trevliga.
Vad gillar ni med dem?
Tja, att de är...
Deras mångsidighet. De har något eget.
Jag gillar allt som är originellt.
Kan de jämföras med Smith? Jimmy Smith, som uppträder på Apollo?
Jämföras?
Nej, det skulle jag inte påstå.
Vad tycker du om Beatles?
De är okej, antar jag.
- Gillar du Beatles? - De är okej.
Vad anser ni om Beatles?
- Jag älskar dem. - Absolut.
Jag älskar dem, de är fantastiska.
Särskilt deras frisyrer.
- Ja. - Och de har fina låtar.
Beatles förtjänar allt detta.
Och jag är glad över att de välkomnas här i stan.
- Ja, de ska... - De förtjänar en plats bland de bästa.
- De är åtminstone annorlunda. - Ja.
Jag tycker de är vedervärdiga.
Hurså?
Vet inte. Varenda gång jag slår på radion
verkar Beatles vara det enda som spelas.
- De är vedervärdiga. - Vilken är er favoritgrupp?
Favoritgrupp?
Jag gillar Miles Davis Quartet,
John Coltrane Quartet.
Medans, liksom...
Det går liksom inte att jämföra.
Seagull,
vad tycker du det är för fel på deras frisyrer?
Det är första gången jag ser en grupp med den sortens frisyr.
Det är nog dem de tjänar pengar på.
Hur många har ni sålt idag?
Hur många? Några hundra.
De står sig bra.
Anser ni att de är i god ton?
De är okej. De klarar sig fint.
Vilken skiva är butikens populäraste idag?
"I Wanna Hold Your hand".
Våra tidiga sånger riktar sig alla direkt till fansen.
"Love Me Do",
"From Me To You",
"She Loves You".
Mycket av nöjet vi hade när vi gjorde låtarna och skivorna
kommunicerar sig självt.
Det fanns överallt. Jag minns att jag...
SANANDA MAITREYA MUSIKER
...sprang runt hemma och sjöng "I Wanna Hold Your Hand"
och "She loves you, yeah, yeah, yeah."
Och de låtarna
fanns liksom på rotation inuti mitt huvud.
Min styvfar var en predikant och sedermera pastor.
Jag fick inte lyssna på någon sorts musik hemma
som inte var gospel,
eller som ansågs acceptabel.
Det fantastiska med Beatles,
det kan ha kommit via radion,
via att bara vistas i närheten av det,
via att de alltid spelades på folks radioapparater.
Man hörde dem när man gick ut och handlade.
Det hela genomsyrade liksom...
Det genomsyrade så...
djupt ner i jordskorpan,
om man så vill,
att det till och med trängde in i människors liv, människor...
som nekades tillgång till den sortens musik.
Jag minns att vi satt på ett ställe vid namn "Brothers"
där det stod en jukebox.
Vi lyssnade på "I Wanna Hold Your Hand."
Lyckan jag kände när jag hörde den låten,
och hur jag kände att jag kunde relatera till den.
JANE TOMPKINS FÖRFATTARE
Jag kände omedelbart ett band mellan
de som sjöng och mig själv.
Ett band jag aldrig hade känt tidigare
gentemot en poplåt.
Jag begrep mig inte på Elvis. Sexualiteten avskräckte mig.
Jag fattade inte grejen.
Det berörde mig inte.
På nåt sätt kunde jag slappna av
för att Beatles fanns.
De var helt klart killar, men mjuka.
Deras klädsel, deras hår.
Deras röster var ofta mjuka.
Hela grejen med manligt kontra kvinnligt är inte framträdande.
De ligger nånstans mitt emellan,
de betonar liksom inte
det maskulina kontra det feminina alls.
Det är väldigt inkluderande.
Kom igen nu. Jag har en idé.
Beatles var väldigt... De var faktiskt roliga.
Alla i Liverpool anser sig vara komiker.
Det är ett välkänt faktum.
Man behöver bara köra dit
och igenom Mersey-tunneln. Killen man betalar tunnelavgiften till
är komiker, liksom. Det är de allihop.
Vi hade det liksom i vårt DNA,
och när man sedan överför det till New York eller så,
så blev det kanon.
Vi behöll egentligen bara vårt pokerface,
och de älskade det.
Tror du att det förstärktes av
att ni var fyra som kunde bolla mot varandra?
Absolut.
Fick man idétorka var det nån annan som drog till med nån kvickhet.
Just precis.
Ni kan väl backa lite, grabbar? Visa lite snö?
Så vi kan få en riktig bild.
Ni kan väl backa?
Få bort filmkameran, va?
Kom igen, fortsätt.
Kolla in det där trädet.
Vart flög fåglarna?
Upp dit, just så.
Fram med båtarna!
Stilla!
- Beatles! - Hitåt, Beatles!
"Hallå, Beatles!"
- "Hej, Beatles!" - Hitåt, Beatles!
Hitåt, Beatles!
Hej, grabbar!
- Skjut inte. - Hitåt, Ringo!
Faktum är, mina damer och herrar, under resten av filmen,
tillåt mig att återigen introducera radion.
INGA ELEFANTER! INGA ÅSNOR! MEN GÄRNA BEATLES (=SKALBAGGAR)!
VÄLJ RINGO SOM PRESIDENT
INGEN SLÅR BEATLES
Ringo?
Okej, bra. Jag ska presentera dig.
TÄVLING BEATLES-TRÖJOR
Tre i rad, men innan vi kommer till nummer två
har vi nån ny med oss.
Ringo! Ringo från Beatles! Varsågod, babe. Säg hej.
- Läget, Murray? - Kanon, Ringo.
- Vad händer, babe? - Det är du som händer, babe!
- Och du med. - Då händer vi båda två.
Beatles är vad som händer. Murray "The K", det är vad som händer här på 1010.
Han var inte otrevlig mot oss, bara högljudd.
"Hur mår ni då?"
Han kändes väldigt mycket New York.
Du vet.
- Typ. - De är väldigt...
- Högljudda. - ...högljudda och direkta, och...
Den som vill ha mer sånt, åk till Liverpool.
Här kör vi på stort och på max. Får jag fråga?
MURRAY "THE K" DJ, WINS 1010
-Ja? - Hinner du socialisera nåt?
Ni är ju i konstant rörelse. Ni drar från en stad till nästa.
Har ni tid att träffa nån, att umgås med nån under längre tid?
Vi klarar oss. Det är okej.
Vi har kul. Det är det viktigaste.
Så du funderar inte på att gifta dig inom en snar framtid?
Nej, nej, inte än.
Vi har en av dina stora favoriter här,
jag tror det är den du vill höra.
Av gänget vi alltid kan lita på.
Vi har Miracles åt er.
"I've Been Good To You"?
Har du? Det har du, Ringo.
Jag har varit god mot dig. Och du mot oss.
- Ni har varit goda mot mig. - Och du mot oss.
- Ni har varit godare mot mig. - Du ska få spela skivan!
Okej.
Jag minns första gången jag hörde Beatles,
för jag hade hört dem redan innan de blev stora.
Jag uppträdde med Miracles i Europa...
SMOKEY ROBINSON THE MIRACLES
...vi gjorde en turné i Storbritannien och kom till Liverpool.
Ofta på kvällarna, efter en konsert,
så tar promotorn med sig musikerna till stans inneklubb,
bara för att koppla av, dansa,
eller vad man nu vill göra efter en konsert.
Beatles spelade på en liten klubb en trappa ner,
de var husbandet där.
Miracles och jag träffade dem där.
De väckte min nyfikenhet.
De spelade musik som man kände igen,
men de spelade den som Beatles,
eller med Beatles sound.
De låg nånstans mellan rock, pop och rhythm and blues,
allt i ett, liksom?
3 YOU REALLY GOT A HOLD ON ME (ROBINSON)
DE HYSER ENORM BEUNDRAN FÖR AMERIKANSKA THE MIRACLES
SOM DE HYLLAR GENOM SIN TOLKNING
AV YOU REALLY GOT A HOLD ON ME.
Det finns en miljard låtar i världen.
Att nån som Beatles,
som själva är fantastiska låtskrivare...
Att de, av denna miljard låtar,
väljer att spela in en av mina,
som låtskrivare finns inget bättre.
Det är en dröm som besannats. Det är mitt mål som låtskrivare.
Så jag blev väldigt glad när de valde
"You Really Got a Hold on Me".
Jag visste inte att de tänkte spela in den.
Inte förrän skivan släpptes.
Men jag var upprymd.
De var den första vita grupp jag nånsin hört...
Den första vita artist av den magnituden
som jag nånsin hört säga:
"Vi växte upp med svart musik.
Vi älskar Motown.
Vi lyssnar på svart musik. Vi känner till den, vi känner till den..."
Ingen annan vit artist hade nånsin sagt så.
Ingen av nån magnitud, innan Beatles gjorde det.
Det förekom mycket segregation,
särskilt i sydstaterna, i samband med föreställningar.
Jag har blivit beskjuten för att jag ville gå på toa.
Du fattar? Det var så det var.
Frälsningen fanns i musiken.
Den gav ungdomarna en kärlek de delade.
Den gav dem nåt som de alla älskade
och som de alla njöt av.
Så när vi började åka dit spelade vi på stora arenor
med ett rep längs arenans mitt
som delade upp ungdomarna i vita på ena sidan, svarta på den andra.
Och när de fått höra musiken,
och vi kom tillbaka ett år senare,
såg man vita killar med svarta flickvänner och svarta killar med vita flickvänner
som alla dansade tillsammans
och njöt av musiken och hade kul.
Musik är ett internationellt språk.
Den river murar.
Det är kvinnorna som får nöjesbranschen att fungera,
okej?
De är känslomässiga, och de har inget emot
att visa sina känslor.
Vi män är återhållsamma. Vi förväntas inte visa känslor.
Vi förväntas aldrig gråta.
Vi förväntas aldrig bli känslosamma,
att vara starka... Skitsnack.
Du fattar?
Så jag uppskattar att kvinnor är sådana,
att de uttrycker sig på det sättet.
För, som jag sa, jag jobbar inom nöjesbranschen,
och det går hand i hand.
Så jag är väldigt glad över att veta det, och få ta emot det.
Vad gillar du med Beatles?
Allt!
Finns Beatles-plattorna där bak?
Var finns de?
Finns det bara en låt på den här?
- Är det bara en? - Du skojar.
Vad är på andra sidan av "I Wanna Hold Your Hand"?
"I Saw Her Standing There".
Vad som helst.
Hallå, det är till mig.
- Jisses... - Hallå?
Ursäkta mig.
Hallå? Vem söker ni? Skynda på.
Det är jag, mig känner du ju. Ja.
- Det kanske är London. - Är det?
Nej, vi väntar på ett viktigt samtal från London,
som du blockerar linjen för nu.
Då så, Ringo,
sitt still, och håll huvudet ungefär där det är nu.
Rör på huvudet nu, baby.
- Ett, två... - Whoo!
Nu så.
- Är jag en apa, eller? - En gång till.
Låt mig. Låt mig!
Nej, låt mig!
- Mig! Mig! - Mig! TV! Mig!
Som jag älskar det här stället, Amerika!
Min platta spelas på radio. Fantastiskt.
I morgon kväll klockan sju
läser Beatles lite av sin egen poesi i dokumentären "Vi träffar Beatles."
- Jaså, verkligen? - Det förstår jag inte.
- Jag förstår inte alls. - I morgon kväll
mellan sju och åtta...
- Vi missar kidsen. - Hur ska vi ta oss in?
Vänta lite. Vi missar kidsen?
Hur ska vi ta oss in, då?
Hej, flickor.
Hej.
- Det gick bra. - Ett ögonblick. Brian!
- Ja? - Får vi filma lite av det?
- Filmar du nu? Bobby? - Okej.
Han ska snacka med folk först.
Absolut.
Kan de stå där bak?
- Precis, där bak. - Ja.
Och så snackar han med folk.
Jag tror inte de tillåter filmande.
Bäst ni håller er där borta.
Vi gjorde ett soundcheck på eftermiddagen,
vi markerade alla reglage med krita, säkert fem stycken,
och sen gick vi och drack te nånstans,
och under tiden kom städerskan och torkade rent överallt.
Åh nej.
Men det känner ingen till. Och det gick bra ändå.
Vem introducerar den här?
Detta är James Rays platta.
Vill du introducera den? Kom igen, George.
Okej, detta är alltså James Ray som sjunger... öh...
- "DEN James Ray". - ..."Got My mind Set On You".
Tack, George.
Samtal på linje två.
Jag har ofta undrat... och jag frågade Neil Aspinall om det,
hur det kom sig att Murray, bara för att han
liksom trängde sig in på vårt rum...
hur han sen bara kunde hänga med oss under hela resan.
Lite lustigt, faktiskt.
Jag förstod aldrig riktigt hur han lyckades med det där.
Hallå, detta är W-I-N-S 1010.
Snyggt jobbat, baby. Här kommer Ringo.
Hallå, baby, detta är W-I-N-S.
WINS på 1010.
Detta är Ringo från Beatles som talar.
- Sen har vi George... - Konstig engelska du har...
- Det där klarar jag inte. - Hallå, allihop.
W-I-N-S, nu kör vi.
Och så har vi Paul. Paul?
Hur är läget, allihop? W-I-N-S... Winston Churchill.
"Winston Churchill" var rätt svar, på min ära.
Vad tycker du om att jobba här,
på Ed Sullivan Show?
Det är kanon, vi har jättekul. Ed är en ball snubbe.
Men du kan väl spela lite balla låtar? Inga slöa prylar.
Hörde ni? Inget sånt, sa han,
inga mjuka prylar. Ett rejält beat.
DESSA BEATLES! TV-DEBUT KL 20
Hur mår de nu då, Murray? Är de uppspelta inför
framträdandet i TV-programmet ikväll?
Eller tar de det med ro, det med?
Nej då, de ser fram emot det,
men de tar det samtidigt med ro.
- Okej. Lugnt. - De mår bra allihop.
Jag tycker nog de verkar vara i bra form.
Vakna, John. Vakna!
- John! Vakna! John! - Okej!
Vi måste sticka snart!
- Okej, Murray! - Okej, babe.
Säger de alla "dooble" istället för "double"?
- "Double!" - "Double!"
"Double", kan du inte säga det?
- "Dooble"! - Nej, inte "dooble", "double"!
- "Dooble". - Nej, D-U-B, "double".
- "Dooble". - Han sa "dooble".
Det är han som säger "dooble".
- Vi ses där. - Mera sprit!
Ja!
De har jättekul.
Jag tror du har fått en liten inblick, Paul,
i hur pass avslappnade de är.
Lugna som ett helt mejeri filbunkar. De klamrar sig fast.
De är festglada grabbar.
Ja, de stoppar ner
ett gäng isbitar i brallorna. De tar det coolt.
- Ja. - Så är läget, Paul.
John mindes inte ens
det där med poesin,
så han har lite saker att...
att repetera
ifråga om poesin han ska läsa upp.
Ja, den kommer vi alla att få höra i dokumentären
klockan sju, alltså om en liten stund.
- Har du nåt att dra igång? - Vad sägs om "Love You Do"?
- Den... - "Love Me Do"!
Du är förvirrad, Paul. "Love Me Do"!
Du får sparken!
Senaste nytt: "Love Me Do"?
- Ja. - Vad heter den?
Ursäkta mig?
Vad heter låten, polarn?
"Love Me Do", kisen.
Jag förstår.
Detta är kisen som talar.
Kisen i apparaten.
- Kisen "The K". - Kisen "The K".
Nu låter vi Beatles sjunga den!
Då kör vi, Murray.
Vilken sorts intervju vill ni ha?
Jag är Beatles manager. Vad vill ni ha?
Har du nån legitimation?
- Legitimation? - Ja.
- Bevisa det. - Jag har ingen.
Vi vill bara undersöka
- de olika reaktioner... - Kommentarer.
Från Beatles, menar ni?
Nej, från folk, om Beatles.
Då ska jag berätta för er.
Ungdomarna där började samlas i morse, kanske tio stycken,
runt klockan 06.30, när jag lämnade hotellet.
För mig framstår de alla som varandes lägre medelklass,
högst obildade,
ointelligenta, oregerliga ungdomar
som söker lite nöje.
I det stora hela skulle jag säga
att de flesta, sedan de väl kommit hit,
noterat en hel del upprymdhet, en massa skrik,
en massa rop. Folk gillar folksamlingar.
Samtidigt tycker jag att det hela är ytterst märkligt,
och ytterst sjukt.
Det säger en hel del om det amerikanska samhället,
att ungdomar som dessa skulle komma hit för att se fyra
sångare de aldrig sett förr i sina liv.
Samhället i USA bär skulden?
Fyra sångare de aldrig sett i sina liv.
Jag förstår inte anledningen.
Jag är övertygad om att sexuella orsaker spelar in,
att de anser Beatles vara sexuellt attraktiva
och har knutit nån sorts psykologiskt,
sexuellt band till dem.
Hela fenomenet känns lite skräckinjagande och väldigt sjukt.
Ni är inte deras manager, eller hur?
Nej.
- Bara bror till en av dem. - Precis.
Och mitt efternamn är Vanderbilt,
- så det var trevligt att träffas. Adjö. - Okej.
Mitt nöje.
Många har frågat angående min hals.
Min hals mår fint, förstår du.
Den mår fint, ja. Tack.
- Hur mår din? - Hur mår din hals?
- Min mår fint. - Gör den?
Den har alltid mått fint, George.
- Bevisa det. - Hur?
Sjung, baby!
- Ja, sjung, baby! - Nej, George.
Varför tror ni att alla dessa ungdomar
kommer hit för att skrika?
Av samma skäl de gjorde det för Frank Sinatra, och för Elvis.
- Ja, men varför? - Det är väl bara så de är.
Det ingår i den åldern.
- Jag förstår. - Som att bli förälskad.
- Vi gjorde det när vi var i deras ålder. - Eller...
Det är sånt man gör i den åldern.
Det är väl kul för dem,
och lite kul för oss med,
fast jag tycker synd om de gamla damerna som bor här och blir störda.
- Inte sant? - Tack.
Vad anser ni om Beatles?
Inte intresserad.
Cyn. Cyn.
Klockan åtta, kanal två och tre.
Vill du låna den här?
Kanal två.
Redo, fem, sex.
Dags att synas i kanal två.
Strax syns vi i den där.
Redo, grabbar. Kom igen, vi är sena.
Nu händer det, baby.
Kom igen nu, då. Nu drar vi.
Vill du koppla in den här istället?
Var är Nell och resten?
Vem? Var... Vem?
Nu drar vi, va?
Kom nu, Nell, vi borde vara där redan.
Vi skulle vara där nu. Vad håller du på med?
Han typ:
"Lägg av med filmandet, nu, va?
Vi har ju sagt till dig en gång redan, inte sant?
Vi sa till dig innan."
Lek med lite vidvinkel.
God afton, mina damer och herrar.
Ikväll, live från New York: The Ed Sullivan Show!
Jag kommer från en 1800-talsnation, nämligen Kanada...
MARSHALL MCLUHAN PROFESSOR
...vilket är en stor fördel när man ska studera 1900-talet.
1900-talet är elteknikens era.
Vår tids mest dominanta verktyg.
Omvärdera varenda tanke och varenda institution
du tidigare tog för givet.
Kennedy blev vald som den förste TV-presidenten,
vilket resulterade i ett engagemang bland alla åldersgrupper
under hans presidentskap
som var väldigt oväntat,
och därför resulterade mordet på honom i
ett kraftfullt svar av motsvarande dignitet.
FAMILJEN GONZALEZ
Så kul.
Min far sa bara:
"Ni får inte se Beatles på Ed Sullivan. Punkt."
"Jag bestämmer över TV:n. Ni får inte se det."
Ett sånt jäkla praktarsle.
Min far var en fullblodsalkoholist som gav oss en hel del stryk,
men att inte låta oss se Beatles var på nåt sätt än värre.
Lite stryk kommer man över, men att inte få se Beatles?
Min farbror, som var republikan...
Ingen av oss var republikaner,
men han insåg att det betydde väldigt mycket för oss.
Så den söndagen gick jag hem till honom,
och jag tror att min storasyster följde med.
Men Beatles var
rätt harmlösa och gulliga,
men inte för vuxna.
Vuxna betraktade dem som Slutet med stort S.
"De kommer att förstöra ungdomen."
Hur då?
"De uppmuntrar er till att ha roligt."
Många föräldrar försöker undkomma och till och med förbjuda denna musik,
med motiveringen att den är bullrig, oförståelig eller moralfördärvande.
LEONARD BERNSTEIN LEDARE, NEW YORK-FILHARMONIKERNA
Jag har varken undflytt eller förbjudit den, varken som musiker eller far.
Denna musik har något väldigt viktigt att berätta för oss vuxna,
och det ligger i vårt eget intresse att inte gömma oss från den.
Jag såg Ed Sullivan Show i vårt vardagsrum...
FAMILJEN BERNSTEIN
...i vår lägenhet, med familjen,
eftersom Ed Sullivan Show började klockan åtta.
Mitt under middagen.
Och jag insisterade inför mina föräldrar:
"Jag beklagar, men detta är ett mycket viktigt ögonblick
i mitt liv, för att inte tala om världshistorien...
och vi bara måste se detta på TV, även om det råkar vara under middagen."
Så då fick jag lov att släpa in,
att rulla in, den lilla TV:n
från biblioteket, genom hallen
och in i matsalen,
och rikta antennen så att vi fick in signalen,
och mottagningen var inte bra,
men bilden syntes på vår lilla svartvita TV.
Och nu, mina damer och herrar, ett roligt varieténummer:
Wells and the Four Fays. Välkomna ut på scen!
70 MILJONER TITTARE SÅG BEATLES
BEATLES SLÅR REKORD FLEST TITTAR NÅGONSIN I NEW YORK
SUCCÉ FRÅN KUST TILL KUST
Senare påstod de att inga brott inrapporterats.
Till och med bovarna tog paus
i typ tio minuter medan vi uppträdde.
När ni satt i logen efter Ed Sullivan Show,
medans ungdomarna bokstavligen
kastade sig över scenen...
- Ja. - Undrade ni aldrig:
"Är de galna? Är vi verkligen så bra?"
Vi funderade inte över om vi var så bra eller inte.
För att göra det vi gjorde, måste man tro att man är bra på det man gör.
Det var som att befinna sig i stormens öga,
så där fanns liksom aldrig nåt tillfälle då man...
Man tänkte: "Vad är det som händer?"
Det gick aldrig djupare än så. "Vad är det som händer?"
Man kunde vakna till mitt under
en konsert eller nåt och tänka:
"Va? Hur hamnade jag här?"
- Mm. - "Det sista jag minns
är att jag spelade på nån klubb, och nu står jag här."
Men vi tänkte aldrig särskilt mycket på det, för det pågick hela tiden.
Det var något som hände oss men som var svårt att uppfatta,
vi bara kastades runt från rum till rum.
Vilken är din favoritlåt?
- Öhm... - "White Christmas".
Ja, precis, och, öh...
"God Rule the Wenceslas Kingdom",
det är en annan favorit.
- Sa du "White Christmas"? - Ja.
- Bra låt. Särskilt vid jul. - Inte rock and roll.
- Jo då. - Vi gillar den ändå.
Jo, det är den visst. Hör bara:
Gud välsigne dig, mamma. Tack, pappa.
En, två, tre, fyr. En, två, tre, fyr.
Hallå!
Le mot kameran, den filmar dig.
- Åh! - Hallå!
Ja. Ja!
- Hur är läget? - Harry!
Jag vet tyvärr inte vad den unga damen heter än.
- Inte "Harry". - Känner henne inte.
Han sa han heter Harry. Det heter han inte alls!
- Hej, Paul. - Hej, Paul!
Murray, baby, jag diggar hela den här grejen, baby. Whoo!
Jag är inte påverkad av hela Amerikagrejen, baby,
men jag älskar den.
Jag bara älskar allting här, Murray, och den där hatten diggar jag.
Whoo! Vad gör du här på hotellet?
Vad gör du?
De är nog inte kvar här.
- Vad gör du? - Jisses!
Följ tjejerna, så hittar du dem.
Vad håller du på med?
Får jag fråga vad du håller på med?
Jag sprang efter dem och ramlade typ tio gånger.
Polisen knuffade alla,
och jag föll. Hon drog ner mig.
Hon högg tag i mig och jag försökte dra upp henne,
och sen så...
föll andra ovanpå mig. Några försökte hjälpa till.
De är kvar där inne.
Nej, de smet ut genom nån bakdörr.
Nej, de är kvar där inne.
- Är de? - Jag är säker.
- Jag lovar. - Hur vet du det?
- Vi såg dem. - Vilka är ni?
- Var är de? - Där borta.
- Ja, där borta.
Jag känner inte för att bli sliten i stycken en gång till.
Ni måste jaga dem.
- Allvar? - De är där, jag skojar inte.
Där borta?
- Borta på Leon's, ärligt? - Ja.
Kom nu!
Såg du dem i den där grejen?
Ja.
Vänta!
BEATLES RESER TILL WASHINGTON
Paul, vilken plats tror du att Beatles kommer att få
i västerlandets kulturhistoria?
Västerlandets kulturhistoria? Ingen aning.
Du kan inte mena allvar.
Kultur... Det här är inte kultur.
- Vad är det då? - Ett gott skratt.
Vi sitter i våra chaufförsdrivna Rolls Royce-bilar.
Ja.
Det är okej, Bertie. Det är en fin Rolls Royce.
Vad anser du om amerikansk TV?
- Amerikansk vad då? - TV. Har du sett nåt?
Jag älskar den. Jag gillar att se på TV, när vi väl...
har en kväll ledigt.
Hälften av det är väldigt komiskt här.
Men alla är så vana vid det
att det inte framstår som komiskt i Amerika längre.
Det var nån snubbe
som satt och läste TV-nyheterna en kväll,
och sa typ: "Då var kvällens nyhetsprogram slut."
Nej, han sa inte ens att det var slutet på nyheterna.
Han sa: "Och borta i Kina är allt väldigt hemskt...
Har ni nånsin undrat, när ni äter där hemma..."
Och så bara drar han fram den från under bordet.
Vi vek oss dubbelt.
- Du är en duktig pojke. - Var är Dezo?
- Åh, den är upp och ner. - Jag ska stoppa i färgfilm.
Kom ihåg att den exponeras.
Så dra inte ut för mycket ur kassetten.
- Okej. - Kör på.
Vänta. George, du har inte...
John, du har inte gjort en insats än, va?
- Insats? - Satt folk i arbete.
Knacka och ropa ut numret.
- Vilket nummer? - Två-fyra-fyra.
Två-fyra-fyra!
Utanför Ed Sullivan-teatern så noterade jag
den där journalisten som haffade er,
i TV-intervjun,
talade om den nya frisyren.
Och du sa:
"Du har inte hakat på trenden, ser jag?"
- Han var skallig, va? - Ja.
Men han hajade inte riktigt. Han frågade ju
vilken er favoritlåt var, och ni sa "White Christmas".
- Ja. - Och han sa: "Den är inte rock and roll."
Nej.
Det är så det funkar.
Det är så vi får ha vårt lilla roliga.
Skulle du säga att brittisk press är lite mer skärpt?
Hej, gott folk.
Det är fantastiskt att vara här i New York!
- Washington! - Åh, är det där vi är?
Washington, vad vet jag. Allt går så fort.
Och nu, från D.C. Coliseum i Washington.
WASHINGTON COLISEUM
Grammofonartisterna från Capitol Records: The Beatles!
För den som inte vet: Här är Ringo Starr!
Titta så litet kitet är.
Jag vet, jag ser.
Och det gjorde jag för att komma närmare de andra.
- Mm. - Vanligtvis sitter trummisen
flera mil bort,
och om nåt går fel...
Kolla vilket band som helst, om nåt går fel, så...
- Va? - De skyller allt på trummisen.
Det får man vänja sig vid.
Och om man gör så här... Låter finfint!
Jag ville alltid vara en del av bandet, inte: "Jag sitter här borta."
Mina damer och herrar...
Paul McCartney!
Hallå.
I Washington så snurrade scenen.
- Ja, precis. - Det var fullt...
Och medans den snurrar... Jag sitter här och spelar.
Ni två är John, och Paul, och George.
Och vi alla...
Men plötsligt sitter jag här, medans ni andra snurrar.
- Mitt podium stannade. - Åh.
Men vi är ju från Liverpool.
Så vi hoppade av och försökte rubba den jäkeln.
Folk sprang ut.
Ett, två, tre!
Det var en helt otrolig tid, de i princip
sprutade ur sig låtar.
Den ena efter den andra, konstant, och alla var bra.
HARRY BENSON FOTOGRAF
Under flygturen till USA satt de och drog vitsar
under halva resan, men sen blev de allvarliga
eftersom de inte visste hur mottagandet skulle bli.
De var lite nervösa. Lite oroliga.
Orsaken låg till viss del på John, som läste tidningarna.
Han var lite rädd. Han brukade prata om,
av alla saker man kan prata om, Lee Harvey Oswald.
Han pratade om mordet på Kennedy.
Han var lite orolig för våldet i USA.
Han sa: "Det kan svänga, Harry, det kan svänga snabbt,
från en bra situation till en dålig."
BRITTISKA AMBASSADEN, WASHINGTON D.C.
Känner ni nån nationell stolthet?
Inte direkt, för att vara ärlig.
Så mycket ska jag ge dem, att...
Blev du överraskad
över mottagandet?
Ja, det var mer högljutt än jag förväntat mig.
- Högljutt? - Ja.
Vi har aldrig uppträtt så tidigare,
där man typ spelar i mitten av en brottningsring.
Vi visste inte vad vi skulle göra, man försökte hoppa runt...
Brittiska ambassaden arrangerade ett cocktailparty till deras ära.
Och ambassadören välkomnade dem mycket hjärtligt,
men ambassadpersonalen var hemskt otrevlig mot dem.
De kallade dem för patrask,
och beatlarna var chockade över det.
Att folk i personalen kallade dem för luffare,
och fällde nedsättande kommentarer
som...
som gjorde George Harrison väldigt upprörd.
Man vande sig.
Vi är arbetarklasskillar.
Stötte man på rikt folk,
kunde man förvänta sig att de skulle se ner på en.
Men vet du vad?
Vi sket i vilket.
De jobbade på en ambassad. Vi reste runt och spelade rock!
Det växte till att
folk började ta på en när man gick förbi,
den sortens saker, och Gud vet vad.
Vi förväntades acceptera vilken skit som helst från överborgmästare
och deras fruar, att man tafsade på oss
som i "Hard Day's Night", bara tusen gånger värre.
Som på den brittiska ambassaden i Washington,
där nåt jävla djur klippte av Ringos hår,
mitt i... Jag stack därifrån,
och svor åt dem alla. Jag gick mitt i alltihop.
Chanserna att man ska förstå vad det är som pågår
under sin livstid är minimala,
förutom genom de medier som konstnärer tillhandahåller.
Konstnärer är personer som njuter av att leva i nuet.
Jag gick på high school. Jag bodde i Alexandria i Virginia.
DAVID LYNCH KONSTNÄR/FILMSKAPARE
Jag gillade rock and roll, huvudsakligen Elvis Presley,
som förde ut rocken i världen... Åtminstone till mig.
COLISEUM THE BEATLES - SLUTSÅLT
Jag råkade gå på en konsert.
Jag visste inte att det var den första.
Jag hade ingen aning.
Jag fattade inte hur stort det var.
Det var ett enormt ställe, där de arrangerade boxningsmatcher.
Beatles stod i boxningsringen.
Du kan inte fatta hur hög ljudnivån var.
Tjejer som skakade och skrek halsen av sig.
Helt fantastiskt.
Musik är nåt av det mest fantastiska som finns.
Nästan som eld, vatten och luft.
Den är nästan fysisk.
Och den gör så mycket med en.
Den gör något med ens intellekt,
och med ens känslor.
Och en viss typ av musik
kan få hjärtat att närapå sprängas.
Glädjetårar som strömmar ur ens ögon.
Den skönhet den för med sig kan inte beskrivas.
Och den kommer ur tonerna.
När Beatles dök upp, med den där närmast gripbara glädjen...
Det var något man ville få ta del av.
Den är min kyrka. Rock and rollen.
Där ligger grunden för min tro,
i musikens kraft att förändra liv.
Och som ett barn av Beatles känner jag
att de är en stor anledning till att jag finns här.
Å andra sidan borde jag också förbanna de jäklarna,
på grund av allt lidande vi konstnärer måste genomlida
på grund av råttfångare som just Beatles,
som säger: "Kom igen, du klarar det."
Deras elixir är så starkt,
det handlade inte bara om låtarna.
Det handlade om energin som låtarna framförde.
Nu låter jag som nåt galet fan,
men det var så viktigt för mig
att känna var musiken kom ifrån.
Jag ville kunna dela den...
kunna spela den.
Så jag gick till Liverpool Echo
och sa till receptionisten:
"Jag är en amerikansk musiker
som hålls fången på ett fartyg nere i hamnen."
Vi hamnade på förstasidan direkt.
AMERIKANER FÅR INTE GÅ ILAND
Nästa dag hade Echo anlitat ett gäng tjejer
som kom ner och marscherade fram och tillbaka
framför fartyget, med skyltar där det stod "Frige jänkarna".
Immigrationsverket dök upp igen och sa:
"Vi vet inte hur ni lyckats, men folk ringer ner oss."
De...
De sa: "Hur kan ni göra så här?
Dessa stackars musiker som kommer hit ända från Amerika. De är ju barn."
Så de sa: "Ni ska få studentvisum som gäller i 60 dagar,
men ni får inte spela musik."
Givetvis gick vi med i ett band direkt.
Sen spelade vi, och hängde på den ursprungliga Cavern Club.
Det var som en berusning.
Man kände att Beatles hade stått på den scenen
bara en kort tid dessförinnan.
Runt klockan elva på kvällen, efter nåt litet gig på puben,
kom en kille fram och sa:
"Är inte ni de där båda jänkarna det stod om i tidningen?"
"Jo, det är vi, det."
"Min kompis har sin bil runt hörnet,
och han vill gärna ha en autograf."
"Inga problem." Så vi går runt hörnet,
och det var immigrationsverket.
De kastade oss ombord på första bästa båt tillbaka till New York.
Vår film kommer att bli så här.
Japp.
Dagarna på tåget.
Ska jag prata nu?
Ta det bara lugnt.
Hej, Pam.
Ytterst charmerande.
Vi gör det till filmen.
Sätt igång, då. Vad ska vi hitta på?
Hejsan.
Var fick du hatten ifrån?
Bryt.
Tagning tre.
Ursäkta mig! Ni förstör filmen!
Det är ju jag!
Du vill bara få in en fot i filmen, va?
Ursäkta mig, damen, får jag komma fram?
Exklusivt.
Jag känner inte ens för att skratta.
Bryt!
Två-fem-ett,
BEATLES ERÖVRAR HUVUDSTADEN - MOT CARNEGIE HALL
Hallå? Ja, mr Hofer finns här.
Vill ha bilder på Elvis Presleys telegram...
Hallå? Ja, Paul?
Vill ni ha bilder på Elvis Presleys telegram till er film?
Okej. Mm.
Vad säger han?
BRIAN EPSTEIN BEATLES MANAGER
Han gratulerar mig till mina klienters framträdande
på Ed Sullivan Show.
- Okej. - Lite lustigt.
GRATULERAR TILL TV-SUCCÉN ELVIS & ÖVERSTE PARKER
Ni spelade på Carnegie Hall
vid återkomsten till New York.
Är det en ovanlig plats?
Vi gjorde några sådana spelningar.
Det hade nog med Brians förmåga som manager att göra.
Brian var en smart kille, och han förstod nöjesbranschen.
Folk glömmer att han gick på scenskola. Han ville bli skådespelare.
Med andra ord ville han egentligen stå på scen.
Så när han tittade på oss,
kunde vi vara hans alter egon.
Hur som helst, vi spelade på lite underliga ställen,
som Carnegie Hall.
Det var nog för att Brian såg en vinkel,
han såg en ironi i en sån helgad sal,
ett klassiskt Mecka,
och där skulle Beatles spela och liksom...
riva barriärerna, och allt sånt.
Vad förväntade de sig?
När hon tillfrågades hur de var...
SID BERNSTEIN KONSERTPROMOTOR
...sa mrs Tesku, som bokar evenemang på Carnegie Hall:
"Mr Bernstein, vad är de där britterna egentligen för några?"
Jag sa: "De är ett brittiskt fenomen."
De förväntade sig inte
det de fick se och höra några månader senare.
Och efter eftermiddagskonserten, för vi hade två,
sa mrs Tesku:
"Mr Bernstein, när ni sa att detta var fyra pojkar
som är ett brittiskt fenomen,
så trodde jag de spelade stråkar.
Jag ber er, kontakta mig aldrig igen."
Fyra månader senare, efter många blombuketter
och ett antal fulla kartonger med blommor som gottgörelse,
fick jag henne att acceptera Rolling Stones.
Efter det så sa hon: "Kontakta mig aldrig mer. Aldrig någonsin."
Och under två års tid var jag portad på Carnegie Hall.
Detta är Newsweeks recension av Beatles från år 1964:
"Visuellt sett är de en mardröm,
i åtsittande, playboyaktiga edwardianska beatnikkostymer,
och enorma, skålliknande frisyrer.
Musikaliskt är de på randen till katastrof,
med andra klassens rytmer, stämsång och melodier.
Deras texter, interpunkterade av sinnesförvirrade utrop
av 'yeah, yeah, yeah',
är en katastrof och en absurd röra
billig, romantisk sentimentalitet."
Dessa pojkar bär långt hår och säger
"nej" till den maskulina mystiken. De säger "nej" till...
BETTY FRIEDAN FÖRFATTARE
...brutal, sadistisk, stram, snaggad,
preussisk, muskulös,
Ernest Hemingway-aktig,
"dödar-björn-fast-det-inte-finns björn-att-döda",
och "napalmbombar-barnen i-Vietnam-och-Kambodja"
för att bevisa sin manlighet, och att man är dominant
och överlägsen, för alla som det berör.
Och att aldrig visa mjukhet.
Dessa pojkar bär sitt hår långt
för att säga: "Nej, jag vill inte vara en del av
allt det där snaggade och strama.
Jag vill inte vara dominant eller överlägsen nån annan.
Jag behöver inga stora muskler,
för här finns inga björnar att döda.
Jag behöver inte döda nån för att bevisa nåt.
Jag kan vara mjuk, jag kan vara känslig,
och jag kan visa medkänsla.
Jag kan erkänna att jag ibland är rädd,
och jag kan till och med gråta.
Och jag är en man. Jag är man på mitt sätt."
Och en sån man, som är stark nog att vara mild,
det är en ny man.
Vi hörde om nån grupp i England
som imiterade Isley Brothers.
Sen sjöng de "Twist and Shout".
Och när de sen sjöng "Ooh, ooh".
Vi blev så glada.
RON ISLEY ISLEY BROTHERS
TWIST & SHOUT ISLEY BROTHERS
Det var helt fantastiskt för oss att de sjöng våra låtar.
Paul McCartney sa ofta:
"Vore det inte för Isley Brothers hade vi aldrig lämnat Liverpool."
Lite undrade vi ju
varför vi inte fick vara med i de där programmen de var med i.
Vi borde ju ha fått vara
med i Ed Sullivan Show och fått sjunga... Du vet.
Alla tjejer som grät, hela den grejen...
Vad gråter de för?
De grät och svimmade, de ramlade...
Det var nåt helt nytt för oss.
Pågick det en massa galenskaper
i bandet?
Inte i bandet, snarare i världen,
inom bandet var det mer som att...
vi var de normala,
det var omvärlden som var galen.
Så kände jag det.
Vart vi än kom, så...
Polisen...
de såg till att agera sin roll.
Alla greps av manin.
Man skulle kunna göra en 30 minuter lång film
som bara visar hur idiotiskt alla andra betedde sig
när Beatles kom till stan.
Jag tycker vi hade en enorm tur.
Det enda jag blev av med under hela den där galenskapen
var halva skalpen, en tröja och ett guldhalsband,
som jag fick tillbaka i New York.
Vi blev inte alltför mörbultade.
Det värsta stället var Wales.
Vad ville de ha?
Min skalle.
Där fanns en massa poliser,
vi går, omringade av poliser,
och plötsligt sträcks en hand in som fattar tag i min skalle.
- Jag kunde ha dött. - Wales åkte jag aldrig till.
Wales minns jag inte.
Du var inte med i bandet än.
Visst, ja.
Här har vi bikinibrudarna.
Där har vi... Vad står det, Miss...
Åh, "Beatles." Miss Beatle.
Här ser vi...
Är det en kille eller inte?
Men det där är helt klart en schimpans.
När vi kom över, sörjde amerikanerna fortfarande.
Det hade inte gått lång tid sedan mordet på Kennedy.
Amerika kanske behövde nåt som Beatles
för att ta sig ur sorgen,
och liksom säga: "Livet går vidare."
Glädjen man ser hos publiken
är den hos nån som lyfts upp ur en sorg.
En, två, tre. En, två, tre.
Vi talade om...
den roll som frustrationen spelar för att skapa
aggression, storhet och krig, om man så vill.
Men frustrerade människor har ett behov av att växa sig större och starkare.
Er musik kan väl inte beskrivas som "frustrerad"?
Slutresultatet är
tillfredsställelse,
men vi ventilerar helt klart frustration genom musiken.
- Mm. - Och som vi sa,
innan det hela ebbade ut,
så skapades Beatles och deras likar
ur det vakuum som uppstod när den allmänna värnplikten
avskaffades.
- Den historien känner jag inte till. - Den avskaffades i alla fall
i England. När jag var 16 år
såg jag fram emot att gömma mig på Irland...
eftersom värnplikten fortfarande fanns,
men sen försvann den, jag är född 1940 och undkom den precis.
Och efter det
slog hela musikgrejen igenom.
Vi visste att vi var den armé som aldrig fanns.
Vi är generationen som fick leva.
- Gudskelov. - Och ur det kom musiken.
Tanken att TV, datorer och allt annat
bara är verktyg som vi använder på gott och inte, den stämmer inte.
Det viktiga är hur man reagerar på dem.
Hur man använder sina ögon för att se,
sina öron för att lyssna,
det genererar nya former av mänsklig association och handling.
Beatles kom hit!
Beatles vill ha min autograf!
KRAVALLER VÄLKOMNAR BEATLES
Nu har vi fått Beatles, härnäst kommer väl spindlar...
bäst jag lämnar nöjesbranschen innan de röker ut alltihop.
Live från Miami Beach: The Ed Sullivan Show!
Detta är Miami. Det sitter en bit trä
som ska hindra att du ramlar av.
- Kolla marginalen. - Ja.
Jag är rädd att man inte tänker på sånt
när man är uppspelt.
Jag ramlade bara av podiet en enda gång.
- Var då? - I Kanada.
När man tittar på det nu,
så ser det rätt suspekt ut.
Helt klart.
De har förlängt det hela med två spikar och en träbit.
Några grabbar från Liverpool, 15 år efter andra världskriget,
och här är vi nu i Miami.
Den här bilden summerar det goda livet i Florida.
Han har solbrillorna på,
han har solsken,
han har sin drink,
och tjejen i gul bikini som kommer med den.
Ja, ja.
- Har du ett plektrum? - Låter lite mysko.
- Okej. God morgon. - Okej.
Åh, den är ostämd.
Det är därför jag inte sjunger.
När skulle jag ha stämt den?
Väldigt skum gitarr, oavsett.
Ja.
Vad skulle du säga
till John och George, om de fanns här idag.
"Jag älskar er."
För växte man upp i Liverpool, så sa man aldrig sånt.
Man sa aldrig så till en kille.
Såvida han inte var ens brorsa eller så.
Och de var mina bröder.
BEATLES ÅKER HEM IDAG
God kväll, sir.
Kolla vem vi har här, då.
Ska ni flyga med samma plan som vi?
Ja.
Och vart ska ni?
- Han sitter där! - Ni är ett gäng knasbollar.
Lämna oss ifred!
Dra isär gardinen lite. Titta.
Jag fick ett jobb på inspelningsstudion Record Plant
och jobbade mig upp.
Redaktör. Jag. Jag går in,
skivan "Imagine" spelas in. Jag står där med en massa band.
Det är helt jävla magiskt.
Dörren öppnas,
och där står Lennon i dörröppningen.
Han tittar på mig och säger: "Får jag komma in
och bara hänga en stund?"
Mitt rum var tyst.
Jag höll på att kissa på mig.
Där stod han i egen hög person. Och han sa: "Får jag slå mig ner?"
Jag sa bara: "Varsågod. Det är jag som klipper dina grejer."
Han sa: "Ah, okej. Tack ska du ha. Du gör ett bra jobb."
Och så satte han sig på andra sidan konsolen.
Och slutligen, efter några minuter,
så sa jag: "Jag har varit i Liverpool."
Nu lyfte han blicken.
Han såg på mig och sa: "Var kommer du ifrån?"
"Jag är född och uppvuxen i New York. Däromkring, i alla fall."
"Så varför åka till Liverpool?
Alla där borta vill komma hit,
inklusive jag. Jag är här nu.
Och det är inget särskilt fint ställe, ingen turistmagnet, direkt."
Jag sa: "Nej, men jag var musiker,
och det var där allt hände.
Musiken var källan för mig."
Så då sa han: "Så hur gick det för dig?"
Och jag svarade: "Bra och dåligt.
Dåligt, eftersom jag blev deporterad."
Han såg på mig, och jag sa: "Men bra, för jag förde en massa väsen
innan de slängde ut mig."
Han såg på mig och sa:
"Var du en av de där båda galna jänkarna det stod om i tidningarna?"
Jag sa: "Ja, det var jag."
Han sa: "Vi släpper en platta,
men i vår egen hemstad är det ni som får rubrikerna."
Jag sa: "Ber om ursäkt för det."
Han sa: "Nej då, vi fick oss ett gott skratt över det."
Han sa: "Detta är verkligen fantastiskt.
Av alla ställen jag kan komma till...
så stöter jag på en kille som ger mig en vibb.
Så vad jobbar du med?"
"Jag redigerar det här, typ."
Han säger: "Från och med nu är du ljudtekniker."
Jag frågade honom en gång: "Av alla människor du kunde anlita
som producent, varför välja mig?"
Och då gjorde han så här:
Jag sa: "Vad betyder det?" "Bra antenner. Det är allt som krävs."
Jag kan inte lyssna på Beatles på nåt oberört sätt.
Om jag är i snabbköpet och de spelar nån
muzak-version av nån Beatleslåt,
så måste jag liksom stanna upp,
luta på huvudet
och vänta tills den är slut. Jag kan inte riktigt tänka,
inte riktigt leva, om nån spelar Beatlesmusik.
Det blir för personligt.
Van Morrison pratar alltid om musikens helande kraft.
Det är vad musiken gör.
Den stoppar blödningen.
VÄLKOMNA HEM, BEATLES
Min far återhämtade sig aldrig
från mordet på Kennedy, men det gjorde vi.
VÄLKOMNA HEM, POJKAR
Vi rullar.
- George. - Ja?
Era fans tycks helt klart ha njutit av ert besök.
Och pressen lär ha känt likadant. Men njöt ni av det?
Ja, det var helt fantastiskt, alltihop.
Det var helt otroligt.
Till och med jobbet?
Ja, vi gillade det. Det var annorlunda.
- Ja. - Att få jobba på olika ställen,
med publiken runt oss,
det var nåt nytt.
Du tycks nästan ha förminskat lite av effekten av det hela,
dess värde, dess livsstil.
Att det nästan inte blev nåt kvar av Beatles.
Ja, jo, jag kan också bli bitter.
Och dessutom att man insisterade på att Beatles...
liksom gick i spetsen för nåt.
Att vi var ledargestalter.
Det jag inte gillade
var påståendet att vi liksom skulle leda nånting.
Så min bild av det nu är av ett fartyg
som skulle upptäcka Nya Världen.
Och Beatles stod uppe i utkiken
på fartyget.
Kanske Stones också stod där, eller nåt,
men låt oss säga att Beatles stod där.
Och vi bara sa: "Land ohoj!"
Denna eftermiddag, i vår studio i Paris,
får vi besök av fyra unga herrar.
Och om jag bara nämner deras förnamn,
Paul, George, Ringo och John,
så undrar jag om ni vet vem det är vi talar om.
Men om jag skulle säga att vi får tillbringa eftermiddagen med Beatles,
och om vi vore i England,
så skulle vi nog få ett enormt "Hurra!".
-Inte sant, grabbar? - Absolut.
George, vad är "Liverpool-soundet"?
Det är som rocken var förr.
Bara att allt är lite mer högljutt.
Mer bas och bastrumma.
Vi vill inte ge det nåt epitet,
men kritikerna måste ju kalla det för nåt.
Här har vi Ringo. Du spelar ju trummor.
Vi såg er på Olympia härom kvällen.
Hur länge har du spelat trummor?
Säkert i fem år, vid det här laget.
Vad säger du om de franska flickorna
jämfört med de engelska?
Vi har inte sett några än.
Jag tror inte de låter tjejerna gå ut
om kvällarna.
En fråga till John Lennon.
Har alla era låtar nåt underliggande tema,
nån berättelse eller nåt budskap?
Inte direkt.
Det gick ju fort.
Det var snabbt svarat!
Sedan ni grabbar fått
er nyvunna popularitet,
har många andra försökt imitera er,
eller försökt surfa på er framgång?
Några stycken har väl
försökt haka på trenden.
Men det spelar ingen roll,
det är ju smickrande, och...
det blir som reklam för oss
om vi är bortresta, då finns det ju ett helt gäng små Beatles
som ränner runt och påminner folk om oss.
Paul, vad tycker du
om er resa till USA?
Om nån vecka eller så
väntar ju Ed Sullivan Show.
Ja, det stämmer.
Vi ska vara med i hans program i New York.
Och spela in ett program till som ska visas längre fram, eller nåt.
Och det ser vi fram emot,
och sen ska vi till Miami i Florida.
Kan inte bärga oss. Och där ska vi spela in mer för Ed Sullivan,
fast innan dess ska vi spela i Carnegie Hall, va?
Ja.
När ni kommer till Ed Sullivan Show
kanske fler flickor väntar på er.
- Hoppas det. - Hoppas det, ja.
Det var det. Åter till dig, Jim, från Paris.
Översättning: Erik Iancovici