Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
(OMGJENGELIGE NATURLYDER, RYTMISK TAPING)
MANN: Jeg skal fortelle deg en liten hemmelighet
det er bare kjent for omtrent to personer.
(LER) Og de er begge i dette rommet.
Og jeg sverger at det er sant.
(STEMMING AV STRINGINSTRUMENTER)
Jeg må ha sunget Mis'ry inni meg.
Jeg tror ikke jeg hørte på det.
Og jeg tenker: «Jøss, det er kort, ikke sant?»
Jeg tenker: «Ja, ikke sant?»
Og jeg tenkte,
«Kanskje jeg burde legge til et par vers.»
Og jeg kjente dette ... på skulderen.
Og jeg tenkte,
"Hva er det?"
Ingen der. Vet du?
Og denne stemmen sa: «Skriv en ny sang.»
Og jeg tenkte: «Noen har fortalt meg det, og jeg hørte det.»
Og det tror jeg. Jeg tror fullt og fast på det.
Og jeg vet ikke hvem det var,
enten det var Banjo Paterson eller hvem det var,
men det var noen.
Det var første gang jeg hadde det
og det er bare to år siden, antar jeg,
men jeg har hatt tre eller fire nå.
Jeg har en liten serie med sanger
at jeg skriver, litt etter litt,
og de er alle gjort på samme måte -
dytt, dytt, dytt, dytt.
Ikke si til noen at faren din er gal, men...
MANN 2: Det ville jeg aldri sagt.
(STRINGINSTRUMENT SPILLER EN HJEMSØKENDE MELODI)
Ungdomsskolen min var her borte.
Og dette var den typen hanske jeg ville løpe,
bærer en fiolin, én gang i uken,
som var, liksom, du vet,
å ta livet ditt i egne hender.
Å bære en fiolin var
det samme som å si at du var en bestemt type person.
Så jeg ble jaget, og sånt,
og ... ofte slipper unna,
og blir ofte sparket av sykkelen min og sånt.
Men jeg ville alltid komme tilbake og stoppe her,
i denne rotunden her borte.
Der var denne vakre statuen – Flukten fra Pompeii.
(MUSIKKEN FORTSETTER)
Jeg tror at Pompeii-historien var som Titanic.
Det var de store, innflytelsesrike, dramatiske og skremmende hendelsene
det, da jeg tenkte på frykt
og, du vet, ødeleggelse,
de var mine referanser.
Og hånden, kvinnens hånd over babyens ansikt
slags aktiv, prøver å beskytte,
å gjøre hva du kunne, i situasjonen.
Prøver å gjøre ditt beste.
Det er noe religiøst over det også.
Historien om den eksploderende vulkanen
og katastrofen som fulgte etter det,
Du vet, jeg var fascinert av bildene
av likene som ble bevart i asken
og sånne ting, vet du?
Og redskapene, og...
Du vet, jeg har bare sett bilder av det.
Og jeg tror i hodet mitt, det var bare, du vet,
denne, liksom... bare en katastrofal hendelse.
Jeg elsket de bøkene som barn
og pleide å oppbevare dem i en eske under sengen min.
(MUSIKKEN FORTSETTER)
Du vet, fra omtrent 14 til, du vet, 17,
på skolen, i løpet av de siste fire årene,
Jeg ville bare komme inn hit og sitte jevnlig.
Jeg hadde mye uro på gang.
Jeg var ikke spesielt glad i meg selv, skjønner du?
Jeg hadde lav selvtillit.
Jeg antar tenåringsgreier, vet du?
(MUSIKKEN SLUTT)
(SVAK HOSTE)
(ELEKTRONISKE NOTER PIPER SAKTE)
OK, la oss prøve det.
MANN: Er en av dem den som falt ut av bilen?
- Ja, det er den. - Riktig.
- Hvordan går det med reisen nå? - Ehh...
Ser ut til å være greit. (LER)
Det er, eh...
...s...
Det er ikke helt som det var, men hvem er det?
(LER)
WARREN: Faen, dette kommer til å bli bra.
OK.
(SPILLER LANGT, SKUMME TONER)
KVINNE: Vi mottok en rapport om en siamang-gibbonunge.
Krypskytterne fanger dem
for å oppfylle den ulovlige dyrehandelen,
når de er babyer.
Og for å gjøre det, måtte de drepe moren,
noe de vanligvis gjør med våpen, med luftgevær.
Dette er virkelig kritisk truede dyr.
Det er forferdelig. Det er så grusomt.
Det er bare utrolig, vet du?
Disse menneskene gjør det fortsatt.
Det er så kriminelt.
Det er så trist.
(MUSIKKEN FORTSETTER)
Du skal se når hun kommer inn.
De er...
Du ser at hun er redd,
og hun trenger tydeligvis fortsatt moren sin.
Ehm... ja.
Og moren er død, det er helt sikkert.
(STRINGER MED PIANO)
Transporten av en så skjør, liten baby
er alltid stressende.
De vil drepe moren. Moren vil ikke slippe taket.
Babyen slipper ikke taket i moren,
og ofte faller moren død om.
Og det er den mest forferdelige delen,
der babyen prøver å holde fast i en død mor.
Og så river de babyen fra moren.
Normalt sett ville denne babyen fortsatt vært hos moren sin
i minst fire år til,
og lære skogens ferdigheter,
og har hennes varme,
og behovene som hver baby eller spedbarn har.
Og nå har hun vært alene,
hun har vært i bur, hun er redd,
så hun kommer til å trenge mye oppmerksomhet.
(BILENS BLINKLYS)
WARREN: Hvor er vi på vei?
Dette var som et fiendtlig territorium for meg.
Å, vent litt, jeg setter på GPS-en, så får vi se.
Hvor i all verden skal vi? (LER)
Det er bekymringsfullt når iPhonen din ikke kan gjenkjenne ansiktet ditt.
En...
Jeg gikk gjennom tollen her om dagen,
og den tok bildet mitt,
og det sto bare: «Vær så snill å ta av sløret ditt.»
(BEGGE LERR)
Merkelig nok har jeg denne følelsen av,
uansett hva jeg har gjort i livet mitt -
Du vet, jeg har spilt i band og turnert verden rundt,
og spilte, du vet, mange fantastiske steder,
og festivaler, og alt det der –
når jeg kommer tilbake hit,
Jeg føler meg bare som det lille barnet igjen.
Jeg antar det teller inn i alle disse tingene
som har definert meg,
og jeg skjønte det ikke engang.
(HØY BANKING)
- Hei, pappa! - God dag. Hvordan har du det?
Hvordan har du det?
Er du ok?
Bør vi gå inn?
Vi skal bare... Å, takk.
Kom inn.
- God dag, mamma. - Hallo! Hvordan har du det?
Jeg har det bra. Jeg har det bra. Hvordan har du det?
- Vi gjør en... - Du har vokst!
Ja. Jeg har vokst. (LER)
- Nei, du ser bra ut. - Takk.
- MANN: Hei. - Hvordan har du det?
– Bra, takk. – WARREN: Germain og Justin.
Dette er moren min. Diane.
- DIANE: Hvordan har du det? - GERMAIN: Jeg har det bra, takk.
Hvordan har du det? Hyggelig å møte deg.
Hyggelig å se deg. Godt nytt år.
- Godt nyttår til deg også. - Du vet at vi elsker deg.
JUSTIN: Takk.
WARREN: Jeg kjøpte faktisk denne for å gi dere begge.
Dette er en av kopiene av tyggegummien.
Og jeg skulle sende den til deg, men COVID skjedde,
og det ble, du vet,
alt ble forvirrende og sånt.
Kom igjen, du sier bare det.
(LER)
Vi går rundt,
Vi legger en tyggegummi i parken,
Du vet, dyreparken på Sumatra.
Ja, så vi drar liksom rundt og filmer
Litt av historien om det, vet du?
Dette er skulpturen, pappa.
Jeg skal si deg hva, hvis det var rettferdig dinkum,
Det var en stor munnfull med tyggegummi, ikke sant?
WARREN: (LER) Ja. Den er faktisk så stor.
Det er den virkelige størrelsen.
- Å, er det det? - Ja.
Så stort er det.
DIANE: De har det bra.
Men det er... det er, eh...
Det har blitt forstørret, liksom, fra et 3D-bilde.
DIANE: Han har blitt litt voksen.
Han fortsetter å snakke til kyrne kommer hjem.
MANN: Det er det Warren har på seg,
han har på seg en mikrofon.
WARREN: Jeg har en liten en her.
PAPPA: Jeg kjøpte min første gitar da jeg var 15.
Jeg kjøpte den fra Russells musikkbutikk.
i Russell Street i Melbourne.
De var laget av 3-lags
og hadde sjablonert dekkede vogner på seg.
Jeg tror de kostet rundt 12 pund, nye.
Det var en god kopp te, Warren.
Takk.
Jeg... Takk.
- Grønn te. - Grønn te. (LER)
Takk, ja.
Vel, jeg la mye kjærlighet i det, men...
- Ja, du kan smake det. - Men jeg bare...
– Det er kjærlighet, ikke sant? – Jeg bare... (LER)
- Det er sånn det smaker. - Mmm.
– Endelig! (LER) – Endelig.
Husker du det?
Husker du det,
da vi så klovnene i bakhagen?
Jeg husker det ikke helt eller tydelig.
WARREN: Ja. PAPPA: Jeg sier ikke at det ikke skjedde.
WARREN: Nei. Nettopp. (LER)
Jeg ville ikke anklage noen for, vet du.
levende, fantastiske, utrolige visjoner.
Ingen.
Men så kunne det jo ha vært sånn.
- Ja. - Jeg mener, Gud velsigne deg.
Jeg håper det var sant.
Fordi du må ha livlig fantasi.
Sengen min pleide å være her. (LER)
Broren min lo her,
og dette vinduet bare lyste opp av lys.
Og jeg antar det er klessnoren
pappa snakket om.
Ja, alt var her. Det pleide å være flere trær.
Og han lo, og han vekket meg,
og han sier liksom: «Kom og ta en titt.»
Og han trakk liksom hjørnet til side,
og utenfor var det bare denne campingvognen
med en hel gjeng med klovner
lage hamburgere og klatre i trærne
og kaster dem på hverandre.
Og vi bare satt og lo og sånn.
Og det var virkelig fantastisk.
Himmelen var helt hvit,
og alt lyste opp.
Jeg tror vi vekket faren vår
fordi vi lo så mye.
Og jeg sa: «Se, det er klovner i bakhagen.»
Og jeg husker at han sa,
"De vil være borte i morgen tidlig,
"og hvis de ikke er det, vil moren din skremme dem bort"
«når hun henger ut klesvasken om morgenen.»
Da jeg spurte broren min, 45 år senere,
husker han dem,
og han husker dem fullstendig.
Så for meg var det, og vil det alltid være, ekte.
Jeg finner ut, jo eldre jeg blir,
jo mer fantasi jeg har i hvert fall.
Ikke mye i dem, men det er fortsatt fantasi i det.
WARREN: Men du skriver fortsatt sanger, ikke sant?
- Å ja. - Ja.
Jeg skriver flere sanger enn jeg noen gang har skrevet.
Jeg kan sitte ned, jeg kan skrive en sang.
Jeg sier ikke at de er bra sanger,
men det er spenningen ved å jage ord.
Mm-hm.
Da jeg var veldig ung, pleide faren min å sitte rundt
spiller country- og westernsanger han hadde skrevet
på gitaren sin.
Og...
Jeg husker, du vet,
Han hadde en eske med sanger han hadde skrevet.
De lå oppe i skapet i gangen.
Og inni var det bilder av ham
og autografen hans som han hadde øvd på da han lagde den.
Det var der sangene hans pleide å være. Her er platene hans.
Det var en plate der inne som han hadde laget.
Og i hodet mitt, liksom, må pappa ha vært det
en slags superstjerne eller noe, vet du?
Men jeg forsto ikke det
Han ville liksom legge drømmene sine i en boks
og satte dem i et skap
og satte dem bort og stiftet familie.
Det forsto jeg ikke.
Herr Johnny Ellis.
Reg Lindsay.
Jeg trodde alltid at de to andre brødrene mine
var mye mer kreative enn meg.
Foreldrene mine kjøpte meg en fiolin.
Broren min hadde klarinett, og han gikk over til gitaren,
og det lå alltid en gitar rundt i huset.
Og jeg tenkte bare at
Alle husstander gjorde dette, vet du?
Utrolig, ikke sant? De lar meg fortsatt spille den forbannede greia.
– Ja. – DIANNE: Hæ?
De lar meg fortsatt spille det.
Jeg innser nå hvilken gave det faktisk var,
for å hjelpe oss med det, vet du?
Fordi det definitivt var utenfor deres evne også.
- Har du rett? - Ja, det går greit.
– Det går bra, mamma. – Har du riktig melodi?
(BEGGE LERR)
Jeg fant aldri den rette melodien.
Åh, det er nydelig. Takk.
Bare gi meg nikket.
Skal du spille det da, eller...?
Godt...
Det er da du skal gjøre det, når jeg gjør det?
Vel, du... Nei. Jeg regner med at hvis du spiller et vers,
og så, du vet...
På slutten av det verset, skal du...?
Ja, og du bare gir meg signalet.
Ja, så det blir...
Siden han begynte med sosial arrangementer.
- OK. - Det vil glede deg.
(SPILLER COUNTRY-STIL-MUSIKK) ♪ Ser på pungrotter som fortærer blomstene
(FIOLINEN SLÅR INN)
♪ Vel, i dag fikk jeg et brev fra den store Outbacken
♪ Hun kaller seg selv Dronningen av Oodnadatta-sporet
(UDYDISTINKT)
♪ Fottur gjennom jungelen med den blodige blå heeleren
♪ Han ser etter krokodiller og dingoer
♪ Og overalt hvor hun går, går han, åh
♪ Tenkte jeg skulle skrive en bok om livet jeg har hatt
♪ Den forbannede blå heeleren spiste den forbannede iPad-en min
♪ Jeg lagde en forsiktighetslyd
♪ Men hva sa jeg?
♪ Hold deg unna hunder og kvinner, så går det bra.
♪ Mis'ry er mellomnavnet mitt
♪ Og jeg fikk det av å føle denne smerten... ♪
WARREN: Du vet, en dag husker jeg at jeg spurte ham
hvordan skriver du en sang,
Fordi han bare så ut til å sitte og leke
hele tiden.
Han sier liksom, det er veldig enkelt, vet du?
Og han dro bare frem en diktsamling, åpnet den,
begynte å spille og synge diktet
til akkordene han spilte.
Og jeg skjønte det ikke den gangen,
men han viste meg den kreative handlingen
på en veldig enkel og menneskelig måte
som jeg tror virkelig påvirket meg.
Han avmystifiserte hele greia, bare sånn.
Og det faktum også at han alltid gjorde det
virket som en helt naturlig ting.
Og han elsket musikk. Han elsker musikk.
♪ Ja, Mis'ry er mellomnavnet mitt
♪ Og det er mitt eneste krav på berømmelse
(SANGEN SLUTT)
- Får ham til å grøsse. - Ja. (LER)
Fantastisk, pappa.
Du ga meg mange soloer da.
- Da skjemte du meg bort. - Ja.
(BEGGE LERR)
Han pleide å klippe håret vårt da vi var barn,
og hvis han satte på musikk fra de greske øyene,
du visste at du var i trøbbel
fordi han pleide å klippe i takt med musikken.
Så hvis du setter på Zorba Grekeren,
Du er litt i trøbbel siden det går fortere og fortere.
Og han ville bare liksom klippet i vei
og sånne ting.
Det er den første spillejobben jeg noensinne har gjort,
på Ballarat Old-Time Dance Hall
med pappa som spiller gitar.
Det var en ildprøve.
Nå, fyren som solgte meg min første fiolin, Eric Wilson,
Han stemte fiolinen min,
og jeg kunne ikke engang spille riktig da.
Pappa begynte liksom å spille,
og vi spilte, eh...
Appelsinblomst-spesial, tror jeg,
og Sally Goodin, denne melodien som
Hank Williams pleide å teste felespillerne sine med.
Hvis de kunne spille den melodien, var de med i bandet.
Og jeg begynte å spille,
og fiolinen var så feilstemt, og jeg bare stoppet.
Og pappa så på meg, og jeg sa:
''Det er ute av harmoni.''
Og dette var den første forestillingen
jeg noen gang hadde gjort i mitt liv.
Og han bare så på meg og sa: «Spill videre.»
(LATTER)
Ord å leve etter.
(ORANGE BLOSSOM SPESIAL AV HANK WILLIAMS PLAYS)
(APPELSINBLOMST-SPESIALET FORTSETTER)
Jeg kom hit i 2005 for første gang
i Lampung-området.
Og vi hadde alltid med oss ​​dyr
som ble konfiskert her til Jakarta,
som bare er feil, vet du?
Men det var ikke noe sentrum her,
det var ingen steder å bringe dem til.
Og det har alltid vært drømmen min å starte noe her.
Og i 2018, endelig, sakte,
Vi fikk litt penger sammen,
og vi klarte å kjøpe 7000 kvadratmeter.
Og så, i lang tid, skjedde ingenting.
Mange lover,
og mange sier at de vil hjelpe,
men til syvende og sist gjør de ikke noe dritt, vet du?
De vil ikke... Ja, de vil bare ha den gode følelsen.
Men så grep Warren inn, vet du?
Og så bare...
Ja, det umulige ble mulig.
Innen omtrent 30 sekunder etter at jeg møtte henne,
Jeg ble bare slått av hvor ekte hun var.
Og jeg sa: «Vel, hva trenger du?»
Og hun sa: «Se, vi har alle disse dyrene
"som ikke kan slippes ut.
«Jeg trenger et sted hvor disse dyrene
"som blir så stygt misbrukt
"kan dø med verdighet.
«Vi trenger et permanent hjem til disse dyrene.»
Og så lærte jeg mer om Femke -
hun hadde bodd der i
et av de mest brutale stedene for dyrehandel
i 15 år,
og arbeidet hun gjorde.
Så ringte jeg Femke og sa:
«Hør her, jeg lover at jeg skal gjøre dette.»
Og alt hun sa var: «Takk».
og denne store tåren rant nedover ansiktet hennes.
Etter at jeg forklarte alt,
og etter den første samtalen, var det dette virkelig...
Det var liksom litt logisk
å bare gå veldig raskt fremover
fordi svaret hans var så ...
En...
Ja, så spesielt, vet du?
Setter så stor pris på
alt vi gjør her,
og jeg hadde en veldig god følelse, helt fantastisk.
WARREN: Jeg kunne se veldig raskt – liksom, umiddelbart –
at disse menneskene var så ærlige
og var så hardtarbeidende
og bare så hengivne til det de gjorde,
og det imponerte meg fullstendig
Og at de bare fortsetter med det.
Jeg mener, jeg gleder meg virkelig til å møte dem.
MANN: Har du vært i bur med primater før?
Nei, det har jeg ikke, nei.
Nei, det har jeg ikke.
(LER)
Vil du holde hånden min? (Ler)
(SPILLER DYSTER MUSIKK)
(Uhørbart)
(MUSIKKEN FORTSETTER)
FEMKE: Rina var den første kandidaten.
Da vi startet Ellis Park,
hun ble konfiskert fra en dyrelivhandler.
Han hadde bladaper som han solgte på nettet.
Iben kan fortelle deg alle detaljene,
fordi han faktisk var der.
Han fant Rina bundet bak huset, i en kjetting,
og hun bet seg selv i armene.
Det var som en skrekkfilm.
Du vet, du kunne se senene hennes,
du kunne se hele kjøttet hennes,
og hun rev den bokstavelig talt ut selv.
Så var det tydeligvis handelsmannen som behandlet henne,
fordi hun ble såret med bensin.
Så det gjorde det verre, selvfølgelig.
Hun hadde mye smerter, så hun fortsatte å rive seg i armen.
Og ja, uansett,
hun var i en forferdelig, forferdelig tilstand.
FEMKE: Hun hadde så mye energi i seg.
Hun var så sterk og karismatisk
og sterk jente.
Du kunne se at hun virkelig ville ... leve.
Historien hennes forteller historien om alle de andre primatene
som fortsatt opplever den samme lidelsen.
Ved å redde henne,
og ved i det minste endelig å kunne gi henne et anstendig liv,
vi gjør en forandring.
Og jeg føler at hver lille endring er et stort skritt fremover
til et bedre samfunn der vi behandler dyr bedre.
(DYR MUSIKK SLUTT)
WARREN: Det handler litt om boken og tyggegummien.
Jeg skal ta den med til Sumatra
og legg den et sted i parken,
som en slags lykketotem for parken,
hvorfor jeg gir dem denne tingen.
Så vi er på sporet... Du vet...
Vi er...
sporer gjennom min...
(BEGGE LERR)
«Åh,» sa han, «jeg forstår det fortsatt ikke.»
(BEGGE LERR)
(FIOLINSPILL)
Det var definitivt den andre kinoen som stengte.
at... det er et av de sterkeste minnene jeg har,
som barn.
Filmen var en fantastisk flukt for meg.
Og musikk var sånn, og lesing også.
Pink Floyd live i Pompeii.
Pappa tok oss med, og det var kjempefint.
Altså, den biten... Du kjenner til filmen, Live in Pompeii?
Du vet når hunden begynner å synge,
i mikrofonen?
Pappa bare så på meg og gikk...
(LATTER)
Jeg tror at da jeg kom inn i tenårene,
Verden kom til meg på en helt annen måte der,
gjennom blader eller TV
eller gjennom en platebutikk.
Oregon-importen var liksom,
bare plater du aldri ville sett noe sted.
Og de hadde en utstilling i vinduet
Det var det rareste jeg noensinne hadde sett.
Det var som en utstillingsdukke med et fiskehode og en hatt på.
Og så innså jeg senere at det var en kopi av en ørretmaske
som han hadde laget av en utstillingsdukke og satt i vinduet.
Og hvis du gikk inn der,
Alle trodde du var på narkotika.
Men det var i butikken jeg oppdaget punk, rock og jazz.
Det var som en nøkkel til en mer interessant verden herfra.
Mine erfaringer med storbyer var svært små.
Jeg hadde vært i Melbourne for å se AC/DC
Myer Music Bowl.
Det var et punkt der det var liksom: «Du bør få deg en jobb nå.»
Og jeg gikk gjennom og tok en lærergrad.
Jeg underviste i 18 måneder, og dro...
Fordi jeg var alkoholiker og tok klask og alt det der.
Og jeg var egentlig ikke i utstillingsform.
Og barn må ... fortjener bedre enn det.
Jeg mener, jeg har aldri, du vet, faen...
Du vet, det høres hensynsløst ut,
men, liksom, hei, jeg var ikke den eneste.
Og...
Sannsynligvis den eneste på smack.
Men jeg var ikke den eneste som drakk.
Jeg antar jeg innså det,
sitter på personalrommet en dag,
at jeg ikke kunne være 60,
sitter der og bare tenker, liksom,
hva skjedde med livet mitt?
Kan være en av disse personene,
De bare ser på klokken og venter.
Så flyttet jeg til Melbourne og begynte å spille i band.
En kompis av meg kjøpte en bar i Richmond.
Jeg så ham på gaten.
Han sier liksom: «Warren, driver du fortsatt med de musikkgreiene?»
"det du holdt på med?"
Og jeg sier: «Ja, på en måte.»
Og jeg fortalte det til Jim, og han sa liksom:
"Se, Mick har noen låter liggende"
"som aldri fant et hjem hos Venom P. Stinger."
«Du vet, liksom, la oss få ham sammen.»
Så satt vi på kjøkkenet mitt,
jobbet med seks sanger eller noe sånt.
Vi måtte spille i tre timer, så vi gjorde dem veldig lange.
Og så dro vi ned og spilte
den første Dirty Three-konserten.
Og da vi gjorde den første forestillingen, elsker vi den.
Vi hadde egentlig ikke tenkt å gjøre noe,
men det skjedde liksom med en gang.
Og det handlet utelukkende om måten vi spilte sammen på.
Det handlet om øyeblikket.
Det hele handlet om risikoen
å liksom ta det spranget i tro.
Men å gå inn der med et par virkelig små ideer
og så bygge noe, følelsesmessig,
og det var en dynamisk kraft som kunne falle fra hverandre når som helst,
Jeg mener, det var skikkelig spennende.
Du vet, som de programmene
er liksom de viktigste tingene i livet mitt.
Jeg husker omtrent én eller to konserter i,
Du vet, jeg kunne ikke tro det.
Og jeg sa til Mick: «Wow! Når tror du vi stopper?»
Og han bare går,
"Når...
«Når det vi lager høres ut som dritt.»
(LATTER)
Jeg husker bare, liksom,
våkner mye av tiden bare og tenker,
"Hva i all verden driver jeg med livet mitt?"
Og da jeg begynte å spille musikk -
og spesielt med Dirty Three -
Jeg spurte ikke om det lenger.
Og det er knyttet til de to karene,
Jim White og Mick Turner.
Og, du vet, jeg er så takknemlig for det.
(SPILLER MUSIKK MED SNØRREKLØR)
Vel, du vet hvor du skal ha premierene dine nå.
Skal du spille litt for oss, Justin?
- Nei, det er jeg ikke. - Justin!
Jeg vil til slutt.
Du lager en film...
Ikke på Regent etter det.
- Det er grusomt, Warren. - ...om det.
Nei, nei, nei, det er det ikke. Hør her, vi lager...
Jeg stiller meg bak c... Jeg skal veilede deg.
Greit, vi kan bytte roller.
Du kan spille, jeg skal dirigere deg. Du vet, jeg skal kaste meg ut i villmarken med det.
Men når du vil plukke den opp, så kjør på.
- OK, kompis. - Jeg har også en reserve.
- Ja, så vi kunne synge en duett. - Det kan vi.
(PLUKKER MELODIEN)
JOHN: Vel, jeg skal fortelle deg det, bare av interesse,
Jeg fikk litt tårer i øynene.
Jeg syntes det var det herligste.
Og jeg skal fortelle deg hvor den er, hvis jeg finner den.
En...
«Faren min hadde en eske med sine egne hemmeligheter
"i et høyt skap i gangen."
"En eske med tekster han hadde skrevet
med sanger han hadde laget på gitar.
«En hadde tittelen Mis'ry er mellomnavnet mitt.
«Det var også flere bilder av ham med gitaren sin,»
som han planla å signere for fansen
«da han endelig gjorde karriere.»
«Han spilte inn singlene før han stiftet familie,»
"et selvfinansiert 45 rpm-opptak av Mis'ry,
"og 78 o/min med It's No Wonder,"
"støttet av en liveversjon av The River Looks Lonely Tonight
"på Queen Elizabeth Geriatrisk Senter."
"Så en dag,
«Jeg antar at han pakket sangene sine i den esken.»
Er ikke det... Det er...
For meg er det fullt av alt.
Han levde for hver eneste lille forbannede sang
at han skrev
og han bare...
han vokste opp, og alt var borte.
Jeg vet ikke hvordan det påvirker deg, men jeg følte meg veldig...
Jeg syntes det var en av de mest følelsesfylte småbitene
som jeg noen gang har lest.
Noe av det er ganske nær sannheten.
Og du vet egentlig ikke hva andre tenker
og hva de driver med.
Men det er et ganske godt inntrykk
av hva faren hans tenkte.
Jeg må tilbake til Melbourne i kveld.
- Jeg begynner å øve i morgen. - Å, gjør du det?
Og så begynner vi å turnere.
Men jeg kommer nok tilbake neste uke
eller noe sånt.
JOHN: Å, jeg vet ikke om du hørte –
hørte du hva jeg sa før?
- Ja. - Å, det gjorde du. Jeg mente det.
Det var bare herlig...
hadde en herlig følelse,
som folk får.
Plutselig,
det blinkende lyset, og det sier: kutt.
Og det du holdt på med er ferdig.
WARREN: Ja.
Vel, vi har vel alle våre esker?
JOHN: Vel, ja, det burde du ha gjort.
WARREN: Ja, vi har alle en liten boks.
JOHN: Selv om det er en mystisk ting som er gjemt bort
bak en imaginær klovneleir
- eller noe sånt. - Nettopp.
Vi har alle våre klovner.
Du må jo ha noe. Hvorfor ikke?
Hvorfor ikke? Nettopp.
Hvor skal du?
Jeg skal se til at de ikke klemmer noe.
(LATTER)
Å, du kan le.
DIANE: Har du ikke rett? WARREN: Vi sees snart.
(FANTASTISK YNDE PÅ FIOLINSPILLENE)
- Så det er akkurat det samme? - Akkurat det samme, ja.
Nøyaktig det samme.
Jeg har ikke vært her inne på ... 40 år, antar jeg.
Kanskje, ja, 40.
(FORTSETTET MED FANTASTISK NÅDE)
Det er også en kompleks dynamikk som foregår hjemme.
Og moren min var hard mot oss, som barn.
Og det var mye greier med det
som jeg aldri ville bli enig med.
Den andre siden av det var
Jeg vet at moren min innprentet i meg en tro på Gud.
Og hun visste at jeg ville
tro på noe også, vet du?
Så jeg kan se nå at hun prøvde å elske oss
på den måten som var mulig for henne.
JUSTIN: Så hun var ganske hard mot deg?
Ja, jeg forsto aldri hvorfor,
og klarte aldri å finne ut hvorfor det skjedde.
Jeg tenkte bare, du vet,
Det var vår feil eller noe, vet du?
Og da jeg ble eldre og fikk barn,
Jeg innså at jeg så på alderen jeg var
når det pågikk.
Det frigjorde meg liksom fra det, skjønner du?
Jeg innså at jeg ikke var ansvarlig.
Jeg så mamma nylig nå,
hvordan hun har det nå, vet du, med...
Hun har en eller annen form for demens.
Og jeg kunne plutselig se mye medfølelse for henne
og føle mye medfølelse, noe jeg syntes var veldig rørende.
Som, du vet,
er noe som, i store deler av livet mitt, antar jeg,
Jeg bare løp liksom vekk fra.
Det ender alltid opp i et skap.
Hver gang jeg følger det opp.
Og jeg driver med terapi der...
Jeg husker en, og hun pleide å si: «Hvor er du?»
Og «Jeg er i et skap. Jeg har på meg brudekjolen.»
«Jeg gjemmer meg i en koffert.»
"Hva må du gjøre?"
"Hold deg stille."
"Hva skal du si til den lille gutten?"
«Hva ville du sagt til ham? Snakk med ham.»
Du vet, jeg ville kommet til dette punktet med det,
og jeg ville sagt: «Det kommer til å gå bra.»
I går så jeg, vet du,
liksom, en av de modigste gutta jeg kjenner...
...da jeg dro og besøkte pappa.
Og jeg satt sammen med ham og snakket,
og holdt hånden hans hele dagen, i bilen, og...
...gikk og spiste fish and chips
og tok en lur sammen på et hotellrom.
Og...
Jeg så nettopp, vet du,
denne modige, tapre gamle mannen
som jeg elsker mye.
Moren min hadde noen udiagnostiserte, jeg vet ikke -
Jeg tror ikke vi noen gang får vite hva det var.
Udiagnostisert psykisk problem eller noe sånt.
Jeg gjør egentlig ikke... jeg gjør ikke engang...
Nøler med å si det, for jeg vet egentlig ikke.
Og det, du vet, liksom, det...
eh, henne...
en litt villere side, eh, du vet,
hadde fortsatt gjennom hele ekteskapet.
Og at pappa endelig skal snakke,
etter 67 år uten å snakke med noen,
Jeg innså at jeg så på, du vet,
en 89 år gammel mann
som, du vet, led av traumer.
Det betydde alt for meg
å endelig få avslutning og forståelse
på ting jeg har slitt med i årevis.
En...
Du vet, traumer...
...barndomstraumer som fortsetter gjennom livet ditt
og at du ikke vet hva det er.
Å, faen!
(SUKK)
Gudskjelov for at faren min hadde motet
å ha denne samtalen med meg nå.
Jeg takker virkelig Gud for det.
(HØYTIDELIG, DRAMATISK PIANOMUSIKK)
Morsommere enn en rumpe full av Smarties, ikke sant?
(LER)
Denne veien har ikke endret seg.
Det er fortsatt den verste veien i Melbourne.
JUSTIN: Jeg var faktisk bekymret for
får deg dit i tide, på vei denne veien.
Dette var alltid en forferdelig vei når man måtte gå og score
fordi du ville sittet fast i trafikken, 40 grader,
og bare dryppende av svette
og kaster opp i bilen, og...
Hver gang jeg kjører ned hit, får jeg hihi-jibbies.
Gudskjelov at jeg ikke er det ... (Ler)
...ikke tilbake på 90-tallet.
Dette stedet var første gang jeg spilte med Bad Seeds.
Dirty Three åpnet for dem,
i '93 eller noe sånt, tror jeg.
Men det er et flott gammelt teater, dette.
Jeg mener, Luna Park rett overfor – den er fantastisk.
(LEKER I ARMENE MINE)
(UDYDISTINKT)
Jeg spilte første gang med Nick i 1994,
På det tidspunktet ante jeg ikke at det ville føre til
et så viktig kreativt forhold,
men også et vennskap som varer den dag i dag.
♪ Jeg gjør ikke...
(UDYDISTINKT)
(SPILLER LAVE NOTER)
(UDYDISTINKT)
Nick lot meg utvikle meg som musiker,
tillot meg å ta risikoer og bare tok meg for den jeg var,
og en viktig person å søke råd hos når jeg har trengt det.
(MUSIKKEN SLUTT)
WARREN: Nick hadde invitert Nina Simone
å opptre på Meltdown-festivalen hans i London,
og det var den konserten som var et veldig reelt bevis
av den transcendentale kraften i ytelse,
hvor jeg stjal en tyggegummibit.
Går inn i det rommet,
Forventningen min var så utrolig høy,
fordi, du vet, det var en konsert
Jeg trodde bare aldri jeg noen gang skulle se i mitt liv.
Og hun sto liksom i kulissene,
å ta en sigarett og sånt,
og det kunne man faktisk se,
da hun gjorde et skritt videre fordi Nick annonserte henne,
at hun hadde fysiske problemer med å faktisk bevege seg, vet du?
Og hun beveget seg sakte men sikkert opp på scenen.
og nettopp løftet denne trassige neven i luften
og bare slapp ut et «Ja!»
NINA SIMONE: ♪ ...lenker som holder meg
♪ Jeg skulle ønske jeg kunne si
♪ Alt jeg burde si
♪ Si dem høyt...
Hun kom seg gjennom til slutten av den første sangen,
og alle ble bare gale, vet du?
Og hun ga en ny neve i luften slik,
og satte seg så ned,
og denne utrolige forvandlingen fant sted.
Hun reiste seg, hun danset,
og liksom sende kyss til folk,
og denne ... forvandlingen var rett og slett ekstraordinær.
Og så dro hun. Og, eh...
Jeg løp opp på scenen og tok tyggegummien hennes,
fordi jeg hadde sett at hun liksom hadde satt den på pianoet.
Og så beholdt jeg den i ... 20 år
som en ... som en slags personlig totem.
Det ble i tråd med...
Jeg antar at det har skjedd forandringer i livet mitt, vet du?
Jeg ble edru, jeg giftet meg,
Jeg bygde et studio – jeg hadde tyggegummien der.
Jeg bygde et helligdom til den.
Men det var bare en personlig greie,
helt til jeg ga den ut 20 år senere,
og sette den inn i Nick Caves utstilling,
Merkeligere enn vennlighet.
Det folk bryr seg om er faktisk usynlig,
du vet?
Det er hva som helst som er rundt det,
og den representerer vår fantasi,
hva vi er i stand til å gjøre.
Jeg sender et bilde til Ann,
som, du vet, lagde dette - Ann Demeulemeester.
Og hun sender en tekstmelding tilbake som om det var et Kristi hårstrå.
Og det faktum at det er Nina Simones tyggegummi.
♪ ...Jeg kunne fly
♪ Å, jeg ville svevet til solen
♪ Og se ned på havet...
Jeg har tatt med meg tyggegummien på konserter.
Tok den med til Hanging Rock,
sette den på scenen, eh...
fordi jeg liksom føler meg...
Du vet, det har blitt sendt rundt
på alle boklanseringene og sånne ting,
en slags figur som vi tar alle med oss
det har påvirket det.
Jeg tar det ikke på hver konsert.
fordi jeg vet at jeg kommer til å miste det.
Men jeg elsker denne ideen om å på en eller annen måte ta energien,
Du vet, med oss ​​når vi går og gir dette til Femke.
Du vet, den har blitt rørt,
og i tusenvis av menneskers hender,
og tusenvis av menneskers tilstedeværelse.
Det føles som en stor del av det, mener jeg...
JUSTIN: Jeg glemmer stadig at vi skal til parken.
Skal vi til parken?
Ja, jeg vet. Vi skal...
Dette blir en todelt episode, ikke sant?
(JUSTIN LERR)
Jeg mener, i dag er det litt sånn,
i dag er litt sånn, vet du,
siste akt i Goodfellas, for meg.
Det er som, du vet, hakkere, og å lage pasta,
og prøver å levere kokainen og sånt.
Jeg har mange sånne dager, vet du?
Jeg mener, det er ikke kokain eller helikoptre der.
men akkurat som der alt bare er, du vet,
svever over, og alt kolliderer.
Øhm, menn...
Heldigvis er det en konsert å gå på.
I...
Fordi det alltid har vært min måte å, eh,
å håndtere ting.
(SYNGER VEKSLENDE STIGENDE OG FALLENDE TONER)
(ELEKTRISK RYTTE MARKERER TEMPO)
(SPILLER DISKORDANT SYNTH-AKKORD)
Wow!
(FIOLINEN STARTER)
(SPILLER SYNTESE, MÅ AV OG TIL FEILHITTE)
OK, kult.
(SPILLER LAV, VEDVARENDE AKKORD)
Å spille musikk har alltid vært en meditasjonshandling for meg.
Verden stopper opp, og du er bare på dette stedet.
Jeg kunne aldri overføre det til det virkelige liv.
(LAV MUSIKK FORTSETTER)
Det du valgte å gjøre, få meg til å leke på disse stedene,
som jeg ikke forsto,
Det var litt som en slags eksorsisme for meg.
Bregneverket, skulpturen, Flukten fra Pompeii,
og kirken, og landsbygda,
å sykle og sånne ting -
de var alle steder der man prøvde å finne fred.
Du vet, å sitte under et tre,
røyke en sigarett, spise fish and chips.
Det er bare liksom, så fantastisk.
Det hadde jeg aldri tenkt på før vi dro dit.
Prøver å finne fredfulle steder,
og prøver å skape et sted hvor du føler deg trygg.
(FIOLINMELODIEN SPILLER OVER SYNTHMUSIKK)
(JUBEL)
(SYNGER VEKSLENDE HØYERE OG LAVERE NOTER)
(BAND PÅ SCENEN, PUBLIKUM IKKE HØRBAR)
(Uhørbart)
(MUSIKKEN FORTSETTER)
(SYNGER VEKSLENDE HØYERE OG LAVERE NOTER)
(MUSIKKEN FADE UT)
Jeg har tenkt, vel ...
Jeg antar jeg har...
Jeg har, eh...
Jeg må bestemme meg ... når ...
Dette føles ikke akkurat som øyeblikket, faktisk.
for dette, til meg.
Kanskje det er noe vi kan finne ut av
når vi kommer inn der og kan gi...
Gi meg dette, for det er derfor vi er her,
på en måte, for meg.
Jeg har beholdt denne til anledningen.
En... uåpnet fruktskjorte, eh...
som jeg fikk under nedstengningene.
Da parken oppsto, tenkte jeg at hvis jeg noen gang skulle dra dit,
Dette vil være anledningen til å angre pakken.
Jeg fikk ikke blomster.
Det går bra.
JUSTIN: Kanskje vi stopper på veien.
- Kan være fint, synes du? - Ja.
Vi var for opptatt med å prøve å få tak i porten i går
å tenke på noe sånt.
JUSTIN: Jeg føler meg veldig nerv ... Jeg føler at jeg skal i et bryllup.
Ja, det har litt av det,
eller, liksom, å vite at det er arrangert en bursdagsfest
eller noe
og du har liksom ikke lyst til å dra.
Men ... Du vet?
Og når du kommer dit, går det bra,
men oppbyggingen til det er uutholdelig.
Men, du vet, vi gjør bare sånn her,
du vet...
- Det er liksom, vi bare gjør det. - Mm.
- Inn eller ut? - Hm, prøv det inn.
Inne? (Ler)
Jeg mener, de har sannsynligvis fått
Virkelig fine blomster der i hvert fall.
JUSTIN: Ja, men det er en fin gest.
Ja.
Fikk du ringen?
JUSTIN: Jeg skulle til å si det.
(BEGGE LERR)
La oss gjøre det.
Jeg mener, jeg svarte på de bildene av dyrene,
mer enn noe annet.
Det var noe jeg følte meg tvunget til å gjøre,
på et virkelig følelsesmessig nivå.
Så snart jeg så Femke,
og så snart jeg så hva hun gjorde,
Jeg har aldri vært i tvil om det,
Fordi tvil liksom forgifter ideer.
Her var det et team av mennesker
som bare gjorde det de trodde på.
Og jeg fortalte familien min,
Du vet, barna mine var bare sånn,
«Å, jeg tror det er det beste du noen gang har gjort.»
Vi fortjener ikke dyr.
Jeg møtte to personer som bodde sammen med henne,
da jeg holdt en boksignering i Haag.
Og de sier liksom: «Å, jeg er veldig glad for at du møtte Femke»
"og du startet opp parken."
Og jeg sa: «Jeg har aldri møtt henne», vet du?
"Hvordan er hun?"
De sa,
"Vel, vi bodde alle sammen i et okkupasjonsleilighet i Amsterdam,
«og hun tok alltid med seg hjem
"løshunder og katter, ta vare på dem,
«da hun studerte til å bli sykepleier.»
«Vi visste alltid at hun ville gjøre noe sånt»
noe som var flott å høre.
Det virker som om hun har funnet hensikten sin.
Åh, for pokker...
Som er en slik gave å gi.
(LER)
Rio!
– Hei! – God dag, din nydelige skapning!
Å, herregud. (Ler)
Velkommen til ditt indonesiske hjem!
Dette er mye.
Hei, Rio.
Hvordan har du det, kompis? Bra?
Glimrende.
- Hvordan har du det? - Darno.
- Hyggelig å møte deg. - Darno. Hyggelig å møte deg også.
WARREN: Wow. Så utrolig.
- Iben. - Iben. Hyggelig å møte deg også.
- Mila. - Mila?
Hyggelig å møte deg.
Janipa! Ja.
Du gjør fantastiske ting.
- Fra. - Hallo!
Hei.
FEMKE: Dette er alle de fantastiske menneskene
å ta vare på alle de fantastiske dyrene.
- Piera. - Fantastiske mennesker.
Og det finnes en vulkan som heter Krakatoa. Den er ganske berømt.
Å, det er Krakatoa? Ja.
Så du kan se det bakerst.
Det er den der borte i...?
Ja. Og den har vært aktiv i det siste.
Denne her, ned til der, sånn?
Rett før motorcrossbanen.
Ja, riktig. Så, der du kan se,
det er annet land der ...
Åh, det er strålende.
Det er ganske mye.
- Det er fantastisk. - Ja.
Det er nok å gjøre litt med, ikke sant?
Vil du gi Rina en liten gave?
- Ja, greit, flott. - Ikke alt, da.
Vi elsker henne, men...
- Hvor mange? - Kanskje det er nok.
- Greit. - Ja.
- (KLING!) - Ut.
FEMKE: Hei! Hun sier hei.
- Hei, Rina. - Det er greit.
Er det greit?
Der har du det, nydelig.
FEMKE: Det er utrolig hvor smidig hun er.
- Ja. - Hun kan åpne alt.
Husker hun alt?
FEMKE: Jeg tror hun la det til fortiden sin,
fordi hun ikke er aggressiv mot folk.
WARREN: Riktig. FEMKE: Og vi gir henne mye ekstra oppmerksomhet
fordi hun trenger det, og hun fortjener det.
liksom, etter å ha levd så mange år i isolasjon
og i så mye smerte.
Hvis hun kunne dra tilbake til villmarken,
vi ville hatt et annet forhold.
- Ja. - Men hun kan aldri.
Det handler ikke bare om å bli fysisk helbredet,
som å behandle sårene.
Det er også en mental prosess.
Du må virkelig hjelpe dem, steg for steg,
for å få tilbake selvtilliten sin,
å føle seg verdifull i livet.
- Kan jeg ta på henne? - Ja.
Og når de endelig gjør det, er det vakkert.
Du kan se gnisten tilbake, vet du, i øynene deres.
Du kan se at de,
ja, føle seg trygge på seg selv igjen.
Og de begynner å utforske omgivelsene.
Det du ser i begynnelsen
er en deprimert, livløs person.
Jeg har en...
...en tyggegummi å gi deg.
Men vi må finne ut hvor vi skal plassere den.
– (LER) Fantastisk. OK. – (LER) Fantastisk!
Hvis jeg sitter der, liksom, og synes synd på meg selv
fordi jeg ikke kan sette litt musikk til en film,
og jeg tenker på deg,
og jeg sier: «Greit, ta opp sokkene.»
Du vet, «Fortsett med det».
- (FEMKE LERR) Ja? - (LERR)
Det er fantastisk.
Jeg tenker på deg, og jeg tenker liksom,
"Greit, Femke er der ute, liksom, du vet,
"å kjempe mot handelsmennene og sånt -
«Jeg kan skrive litt musikk. Herregud,» vet du?
Sett det i perspektiv.
(MYK SYNTHMUSIKK)
Å ja.
Kan du konstruere dette for meg, Justin?
JUSTIN: Ja.
Jeg tror jeg spiller den greia på denne, og så bare spiller med.
Flott, greit.
Vi tar bare opp det.
Du kan være ingeniør, du kan bare gi opp.
- Greit, er du klar? - Ja.
(SYNTH-MUSIKK SPILLES)
(GJENGER MELODIE)
(MUSIKKEN FORTSETTER)
FEMKE: Det er store penger, og det involverer store dyrehandlere
som også kan være potensielt farlig.
I noen tilfeller, som kriminelle nettverk
som opererer internasjonalt.
Så, vi er nå ved den viktigste havnen.
Og dette er hovedutgangen fra Sumatra til Java.
Og dette er liksom en enorm smuglerrute for dyr.
Og det er faktisk grunnen til at senteret eksisterer.
(MUSIKKEN FORTSETTER)
FEMKE: Vi drar hit så ofte vi kan.
Vi har minst tre raid i uken.
Tidene varierer.
Og for hundene er det en lek.
Du kan sammenligne det med narkotikahandel.
- Som narkotika. - Ja, som narkotika.
Bare at det alltid har blitt neglisjert, vet du?
Som handelen med elfenben og dyr
og deler av dyr -
Det har alltid vært et slags biproblem.
Selv om handelen faktisk er like stor som narkotikahandelen,
folk tjener like mye penger,
og de ødelegger hele økosystemet
og planetens fremtid.
Smuglerne finner svært kreative måter
å bytte dyrene og gjemme dem.
Så det er derfor hundeenheten er fantastisk,
fordi du ikke kan lure en hund.
Du kan lure folk,
men hundene, dem kan du aldri lure.
Hvis det er dyr der,
de vil oppdage det, og de vil finne dem.
De fleste dyrene kom langveisfra, vet du?
Som, Nord-Sumatra.
- Det er liksom 30 timer. - 30 timer? Wow.
Så ofte når vi konfiskerer,
de kommer i en veldig dårlig forfatning.
Ja. Som den store bysten du gjorde...
Ja, da vi hadde den store krasjet.
...de var i dårlig forfatning.
Ja.
Han ble stoppet her. Og han bare fortsatte å kjøre.
Og så stoppet de ham igjen.
Og så fant de 1300 dyr i lastebilen.
Og så, til vårt store sjokk,
vi oppdaget alle disse afrikanske artene,
inkludert surikatene.
Og så fantes det også arter fra Sør-Amerika
som marmoseter,
grå papegøyer fra Afrika,
og de var ville Alexandrine-parakitter
fra Thailand,
alt stablet sammen.
Det var en virkelig sjokkerende oppdagelse.
Og det viste det også for oss
hvor stor og utbredt denne grusomme handelen med ville dyr er.
(LATTER PÅ VIDEO)
FEMKE: Det er ikke så mye de små krypskytterne i felten.
Det er virkelig menneskene som bestiller disse dyrene
og det er menneskene som holder disse dyrene som kjæledyr
de er de ansvarlige
for mesteparten av lidelsen.
(UFULLSTENDIG BLØFF, DYRELYD)
FEMKE: I fjor fant vi to orangutangunger.
De burde fortsatt være i armene til mødrene sine,
og de var stablet under bananer og klær og...
du vet, ting.
Og der var disse to orangutangungene,
så skjør og så uskyldig, vet du? Så...
Det er virkelig sjokkerende.
Det gjør vondt.
Det gjør oss virkelig ... Det gjør oss sinte.
Drittet folk utsetter disse dyrene for.
(MUSIKKEN FORTSETTER)
WARREN: Å...
Hva er det største dyret du har operert?
- KVINNE: Det største dyret? - Det største dyret, ja.
- Her? - Elefant?
- Mmm... Ja, jeg tror det. - Hva gjorde du?
Jeg tror, ​​frem til nå, at det er en bjørn.
- En bjørn? - Ja.
Redningsmannen av Erin.
WARREN: Ah, du er redningsmannen?
- Vakker. - Legende.
Så den er bundet til et tre.
Og sannsynligvis løp Erin rundt og lekte,
slik unge elefanter gjør.
Og så viklet kofferten hennes seg inn i dette.
Og jo mer hun trekker, jo...
- WARREN: Det blir stramt, da? - Strammere.
Det går trangt. Å, ok.
FEMKE: Da de fant henne, var kofferten hennes allerede kuttet.
og snaren var borte.
Problemet med at dette skjer er handelen med elfenben.
Ja, jeg skulle gjerne matet en. Hva gjør jeg?
En etter en. En etter en.
Bare... ja.
(BEGGE LERR)
Ikke mulig!
- Fra venstre side. - Sakte, sakte.
(SISTE)
Wow!
Ikke mulig!
(SISTE)
MANN: Kjør sakte.
(WARREN LERR)
Utrolig, mann.
Wow.
Tusen takk.
Virkelig, takk for alt du gjør.
Dette er vår guddommelige skapning.
Og?
Vi trenger å holde,
fordi vi erklærer at
et menneske er den smarteste skapningen i verden,
så vi må passe på.
Ja, vi skylder dem det.
Ja, vi må ta vare på dem.
- Ja. - Fordi de ikke kan overleve.
Ja. Det er også vårt ansvar.
Ja, det er vårt ansvar.
Så alle vennene våre her
gjør ikke bare jobben vår som vanlig,
men vi jobber dypt, fra hjertet.
- Herfra? - Ja.
Ja, jeg føler det.
Det er veldig rart, for jeg har spilt musikk hele livet.
og jeg elsker virkelig dyr,
men alle jeg møter her
engasjerer seg, med hjertet sitt.
Det er så rørende.
Ja.
Og jeg ser, hvordan jeg føler om å spille musikk,
Jeg ser dette med alle jeg har møtt som jobber her.
Og det bare blåser meg i hodet.
Det blåser meg opp i hodet.
Det er utrolig.
Å se lidenskapen i dere folk.
Ja. Faen.
Og du også, du spiller musikken din
og du er knyttet til denne bevaringen
som vanligvis ikke mange prøver å se på.
Det er veldig bra.
(MOTORENS TILNÆRMINGER)
En gang prøvde jeg å fange en ørn
og han fikk meg gjennom hånden min,
og spikeren kom ut på den andre siden.
- Kloen? - Ja! Kloen.
Den gikk rett gjennom, og jeg kunne ikke røre meg
fordi hvis du da begynner å bevege deg eller gjøre motstand,
han ville holde fastere.
Ja, Rio er et eksempel på det.
En gang traff en reddet ørn ham, ved et uhell, i hodet.
Hvor gammel var Rio?
Han var seks.
Husker han det?
- Det gjør han. - Ja, det ville han, ja.
Og han snakker stolt om det.
Ja. Som han burde.
Det er, du vet, det er en del av prosessen.
Det er slik vi lærer.
- Hva er det, en ørn? - En ørn?
Det er en foranderlig haukørn, akkurat som denne.
Jeg puttet det gjennom stilken på et champagneglass,
- spiller fiolin. - Det er også vilt.
- Ja, å spille fiolin. - Det er ganske vilt også.
Ja, vel ... Det er ikke som en ørn.
Har noen blitt skikkelig skadet her ved å gjøre dette?
En...
- Alle. - Alle?
(LATTER)
Jeg antar det er som skateboarding, ikke sant?
Hvis du kommer opp på brettet, kommer du til å ødelegge noe.
Ja, hvis du jobber med dyreliv,
det er mange risikoer.
WARREN: Det gikk virkelig opp for meg
det i Sumatra villdyrsenter,
Det er denne utrolige positive tingen som skjer,
fordi det egentlig bare er et mellomstadium
for disse dyrene. Målet med stedet er å frigjøre dem,
det for å gi dem friheten tilbake.
(KVITTERING)
Og så så jeg annerledes på burene her,
fordi dyrene beveger seg gjennom dem.
De bare passerer forbi
å komme tilbake til å bli løslatt,
tilbake dit de burde være.
Og jeg innså at
Det er liksom nervesenteret i hele stedet.
Det er kjernen i operasjonen.
Parken er ikke en dyrehage.
Det er en siste utvei.
Den prøver faktisk å gjøre det bra
en fordømt situasjon.
De skulle ønske de kunne slippe Rina løs.
De skulle ønske de kunne slippe bjørnene løs,
men de kan ikke.
Den triste sannheten er at disse dyrene ikke kan dra tilbake
fordi de rett og slett har blitt misbrukt for mye.
FEMKE: Siden jeg har reddet mange aper gjennom årene,
forskjellige arter,
Jeg har aldri opplevd så traumatiserte personer
som de dansende apene.
Å håndtere dem var virkelig som
et helt nytt nivå av grusomhet.
Den første dansende apen jeg noensinne har sett var Johnny.
Jeg var i Jakarta. Jakarta er veldig travelt.
Jeg var på motorsykkelen min og sto ved et trafikklys,
og jeg hørte en slags ting-tong!
Litt musikk, som de bruker en liten tromme.
Og jeg så, og der var det en ape,
en makak, langhalemakak.
Og ... han var pyntet.
Og en voksen langhalemakak
burde være oppe i trærne.
Det var bare så forferdelig
å se ham der ved siden av gaten,
mellom motorsyklene.
Han tigget om penger.
Og jeg kunne ikke tro mine egne øyne.
Akkurat nå var det jeg bare ville redde ham.
Men du kommer ikke til å betale. Jeg kommer ikke til å betale.
Jeg kommer aldri, aldri til å betale disse folkene.
Det er ikke noe... Det er ikke noe poeng.
Aper blir fanget fra naturen som babyer
og så blir de tvunget til å underholde publikum.
De er sultet. De blir slått.
De er hengt. De er ... bundet.
Og de er laget for å stå hele dagen
fordi de lærer apene
å gå som et menneske.
Så, i det øyeblikket,
da jeg så ham ved trafikklyset,
Jeg ga ham løftet,
Jeg kommer tilbake en dag, og jeg skal redde deg.
Jeg aner ikke hvordan, men jeg skal...
Jeg var fast bestemt på å stoppe de dansende apene.
(MUSIKKEN FORTSETTER)
WARREN: Hvorfor tror du folk er så grusomme mot dyr?
Uvitenhet.
Jeg vet ikke. Tror du folk faktisk får noe ut av det?
Jeg tror det.
Det er også folk som får mye moro av det.
Det er ingen medfølelse, ingen...
Ja.
Ingen...
Ja, ingen medfølelse.
Jeg har aldri vært i stand til å forstå
hvordan noen kan være grusom mot et dyr.
- Et forsvarsløst dyr. - Ja, forsvarsløst.
Det kommer inn i jorden, og alt det har er livet sitt.
FEMKE: Og det er derfor jeg synes det er så viktig
at vi fortsetter å kjempe,
fordi, ja, hvis vi ikke gjør det som er riktig,
Hvem skal gjøre det?
(UTYDLIG FJERNSANG OG BJOLKER)
Hei! Hvordan har du det?
Det var fantastisk.
Du kunne spille i timevis.
Jeg ventet på at han skulle si stopp.
Å, han vil aldri si stopp.
(SANGINGEN FORTSETTER)
(INSEKTER KVITRER, FUGLER KALLER)
WARREN: Ser du vulkanen?
JUSTIN: Ja.
- Så vakkert. - Ja.
Bare hører at alt kommer til liv, ikke sant?
WARREN: Utrolig.
- (DYREKLOP HØYT) - Wow, hør på det.
Tydeligvis hadde hun ikke sunget på flere år.
Hun er innelåst for...
23 år eller noe sånt.
Og hun hadde ikke sunget.
Og de fikk henne inn hit,
og etter en uke eller så begynte hun igjen.
(FORTSETTES Å RINGE)
Så, jeg lærte nettopp det...
Øh... det, eh...
Den slags idé er at jeg slipper en av fuglene løs.
Ja, en av ørnene.
Og jeg føler meg veldig ukomfortabel med tanke på det.
Å!
Jeg føler meg liksom som om jeg nettopp har møtt opp for å klippe et bånd.
Nei, ikke føl deg sånn.
Det er et stort øyeblikk for alle,
og vi er beæret hvis du slipper en av fuglene
sammen med Rio.
Han gleder seg til å gjøre det sammen med deg.
Og det er fire fugler som skal gå fri i dag.
Greit, greit.
- Vel ... jeg føler meg bedre. - Ja.
Og du er like en del av familien som alle andre.
Nei, jeg føler absolutt det, men jeg føler meg bare litt rar.
Jeg føler at jeg bare ikke vil være den fyren.
Men du er her nå, og du er en del av det.
JUSTIN: Var det én bestemt person som passet på...?
- Etter ørnene? ​​- Denne fyren?
Vel, Herman. Noval observerer dem hver dag,
du vet, bare for å få data.
Han slipper ørnene fri, han slipper ørnene fri.
De slipper dem alle ut samtidig.
Dere driver med alt mulig...
Du gjør alt det tunge løftet og sånt, vet du?
Og det er bare... jeg er bare så takknemlig for å være involvert,
på den måten jeg kan.
Så jeg føler bare, du vet, liksom...
Som sagt, du er en del av teamet
som alle andre her.
- Du burde føle det sånn. - Ja, ok, takk.
- Takk. Ehm... - Ja.
Greit.
(VOKALISERTE HØYE NOTER)
Dette har virkelig blitt av et fint sted nå, dette stykket.
Det er virkelig... fra den lille tingen i jungelen,
til det.
Det er kult.
(UDYDISTINKT)
- FEMKE: Vi sees. - WARREN: Vi sees, kaptein.
KVINNE: Ha det.
(UTYDLIG PLATTE)
FEMKE: Darno bygde denne broen.
WARREN: Det overrasker meg ikke.
FEMKE: Ja, det er utrolig.
WARREN: Bygger Darno alt?
FEMKE: Han bygger alt.
WARREN: Hvor møttes dere?
FEMKE: På redningssenteret i Jakarta,
ved siden av flyplassen.
Han jobbet der og sveiset alle burene.
Og så fikk vi en orangutangunge
og han holdt den –
denne store fyren, som holder denne orangutangungen.
Det var bare så...
Uansett, ja. Så siden den gang har vi vært sammen.
WARREN: Hvor lenge er det?
FEMKE: Vi møttes i 2003.
WARREN: Ja. 20 år.
- FEMKE: Ja, 20 år.
Hvordan smugler man en ørn?
FEMKE: Å, vi hadde ørner som kom inn i vannmeloner
som var fanget på flyplassen.
Ingen!
Ja.
Vi hadde ørner i rør, PVC-rør.
Er de dopet, eller er de...?
FEMKE: Nei, fordi det er mørkt og de kan ikke bevege seg,
de bare holder seg rolige og stille.
Mange vil helt sikkert ankomme døde.
- Ja. - Ja.
Men selv om de smugler ut 10, og én overlever,
for dem er det nok penger
fordi det finnes disse fantastiske, idiotiske, egoistiske menneskene rundt omkring
som betaler pengene.
Hvis de stoppet, er disse dyrene trygge.
Og hvis du ser dem fly, er det det det handler om.
De er så vakre oppe på himmelen.
Så, Warren, noen ganger lagde vi et bur før utsetting.
Disse fuglene, vi skal bare åpne trekassen
og gi ham sjansen til å fly den når han vil.
Jeg skulle gjerne gjort det. For et privilegium.
- Ja, la oss gjøre det. - Greit.
Gjør det sammen.
(SPILLER PIANOMELODI OVER SYNTHMUSIKK MED RESONANSENDE, LANGSOM TAKTE)
(JUBELER)
FEMKE: Denne er veldig spesiell.
– WARREN: Utrolig. – Det er en trekkfugl.
Så de reiser bare gjennom dette området.
Så måtte vi vente ett år
før vi kunne slippe løs denne fuglen.
(MUSIKKEN SVØLER)
(JUBEL OG APPLAUS)
(JUBELER)
(MUSIKKEN STILLER)
(SPILLER FIOLIN UTEN AKBAGGRUND)
Jeg synes den andre var bedre.
(TASTESPILL)
OK.
La oss ikke bruke Hammond-en.
Det høres litt ut som en Ferris...
Det høres litt ut som et karneval.
MANN: Hva da?
Men pianoet er bra.
(SYNTH-MELODI SPILLER)
(UDYDISTINKT)
(SYNTH-MELODI SPILLER)
Perfekt!
Faen! For et geni, kompis!
(MUSIKKEN FORTSETTER)
(FALLENDE, LAV GLISSANDO)
Ja, der har vi det.
Du mener alvor, hva?
- Hæ? - For det som slutten.
Ja.
Du kan dra hjem og vise broren din et triks eller to.
Jeg vil.
WARREN: Jeg snakket med Femke i morges,
og jeg ville at hun skulle vite det, eh...
...det beste for dem
er at de blir latt alene
å gjøre det de gjør så utrolig.
Henne, og menneskene som jobber her.
Til syvende og sist handler det om...
Det handler bare om dem og dyrene.
(FJERN SANG)
WARREN: Vi sitter her i morges
og vi klinket kokosnøtter
fordi vi ønsker å komme til mer land.
Og, for å feire,
Darno klatret i et forbanna kokosnøttre,
dro dem ned, hogg av toppen,
og vi klinket kokosnøtter
forhåpentligvis utvide stedet her litt mer
og gir den typen beskyttelse.
Men det føles som fremtiden, der.
Og her ser jeg tro og jeg ser håp
og jeg ser medfølelse.
Jeg ser kjærlighet. Jeg ser omsorg. Jeg ser respekt.
Jeg ser alle disse verdiene
at det har tatt meg lang tid, som person,
å prøve å bli enige med,
eller implementere i livet mitt.
Og jeg tror det er greia
Det har virkelig truffet meg med å være her,
virkelig dyptgående,
at jeg her ser det i aksjon.
Og jeg ser at det fungerer.
Jeg skal dele det med deg.
- Ja. - Ja, du har den første.
Nei, nei, nei. Vær så snill, vær så snill.
– Du tar den første. – RIO: Jeg tar kjøttet!
Ja, ta kjøttet.
Jeg har viet det jeg kan til dette.
Jeg tror jeg alltid har hatt det, men nå har jeg virkelig gjort det.
Fordi...
Jeg mener, du vet, det er på grunn av hvem dere er.
Og du er et bevis på at folk kan være fantastiske.
og at folk bryr seg.
(JEG SKULLE SKULLE JEG VISSTE HVORDAN DET VILLE FØLES Å VÆRE FRI AV NINA SIMONE PLAYS)
(LER) Stopp.
Skål.
(UDYDISTINKT)
– Skål, Femke. – Skål, Warren. (LER)
- Jeg elsker deg veldig høyt. - Elsker deg også.
Greit.
- Tusen takk. - Takk.
- Vi sees snart. - Ja.
Tusen takk.
Tusen takk for støtten.
Takk. Takk, bror.
Å, faen!
Å, stopp, vær så snill. Stopp. Vent litt.
Faen. Jeg glemte å gi henne den forbanna tyggegummien.
Rio.
Gi dette til moren din.
Greit? Ta den.
(MUSIKKEN FORTSETTER)
For meg?
- Nei. - Ja.
Og den ene?
Det er boksen til det.
Eh?
Det er utrolig.
Skatt. Skattekiste.
Dette er utrolig.
♪ Selv om jeg er altfor sent ute
♪ Jeg ville begynt på nytt
♪ Vel, jeg skulle ønske jeg kunne være som en fugl på himmelen
♪ Så søtt det ville vært om jeg fant ut at jeg kunne fly
♪ Å, jeg ville svevet mot solen og sett ned på havet
♪ Så ville jeg sunget fordi jeg ville visst, ja
♪ Så ville jeg sunget fordi jeg ville visst
♪ Jeg vet hvordan det føles
♪ Jeg vet hvordan det føles å være fri, ja, ja
♪ Å, jeg vet hvordan det føles
♪ Ja, jeg vet det, jeg vet hvordan det føles
♪ Hvordan det føles å være fri, Herre, Herre, Herre, ja... ♪
Ja, da jeg flyttet inn,
Jeg hadde det bildet av en død hest,
og pappa i en seng.
(LER)
De er i et nytt seglklipp,
fortsatt med avokado-klistremerket på,
og pakket inn i Glad Wrap.
JUSTIN: Det er perfekt.
Og den hadde denne virkelig tankevekkende tonen fra krematoriet -
"Dette er de siste jordiske levningene
"av avdøde John Hunt Ellis."
"De ble plassert i en container,
"og vi bekreftet det,
«da den forlot denne virksomheten,»
«Beholderen inneholdt bare de kremerte menneskelevningene»
"av avdøde John Hunt Ellis."
Den dagen han døde, kom en kapellan
og spurte om jeg ville gjøre de siste ritualene.
Presten fra kirken hans kom inn,
og det var en ekstraordinær opplevelse,
og broren min dukket opp, min eldre bror.
Presten kom og begynte å bruke vievannet,
og, du vet, oljen -
å salve hodet sitt og sånt.
Som vår Herre har lært oss, kan vi trygt si
vår Far ...
Og vi sa Herrens bønn.
Og jeg begynte ... jeg kunne høre stemmen min.
Jeg kunne høre Stevens stemme.
Og jeg kunne høre pappas stemme,
fordi pappa alltid leste det for oss,
sa det til oss hver kveld, som barn.
Jeg rakte meg over og grep tak i hånden hans,
sånn,
så vi lagde denne sirkelen med pappa.
Og denne energien gikk bare ut av kontroll.
Det var akkurat sånn ... (IMITERER SUMMING AV ELEKTRISITET)
Og broren min bare så på meg og sa:
"Følte du det for faen?"
Og jeg sa: «Jeg følte det.»
Han så på fyren og sa:
"Prest, hvordan gjorde du det?"
Presten bare sier: «Det gjorde ikke jeg.»
Og så så han på meg, og sa:
"Vet du hvem som gjorde det?"
Og jeg var liksom...
Han sier: «Det var den gamle mannen som gjorde det.»
Han sier: «Den gamle mannen tok oss med dit han skal.»
Han sa: «Gutter, det kommer til å gå bra.»
Slik er det.
Tok oss til kanten,
Og så sa han: «Gå tilbake.»
Så, du vet, jeg tror faren min sin,
du vet, den siste gaven til oss
var å bringe Gud inn i det ... sykehusrommet,
denne lille...
Rom i Ballarat.
Og så går Steven bort til meg,
"Vet du hvordan det var?"
Han sa,
"Det er som da vi så de klovnene
«da vi var barn.»
(BARNA PLATTER TYDELIG)
(UTYDLIG SANG)
(BARNA FORTSETTER Å SNAKKE PÅ EGET SPRÅK)
WARREN: Å, faktisk, jeg vil bare si én liten ting til.
Jeg snakker for mye, men ... jeg skal bare ...
- En liten smule i starten. - MANN: OK, Warren.
- WARREN: OK? MANN 2: Pass på hva du sier.
WARREN: Si ifra når du er i gang. Er vi i gang?
Hei, damer og herrer,
Dette er Warren Ellis her,
lytter til radioprogrammet.
Og, eh, dette er en sang pappa pleide å synge for meg
da jeg var liten.
Dette kalles Mis'ry er mellomnavnet mitt.
skrevet av skrikende Johnny Ellis.
Og dette er grunnen til at jeg er den jeg er i dag.
(COUNTRYGITARSPILL)
JOHN: ♪ Vel, du ser på en mann som er veldig trist
♪ Fordi elendighet og tårer er alt jeg noen gang har hatt
♪ Jeg har funnet ut at det er sant som noen en gang sa
♪ En mann som elsker en kvinne er bedre tjent med å dø
♪ Mis'ry er mellomnavnet mitt
♪ Og jeg har fortjent det for å kjenne slik smerte
- WARREN: ♪ Vel, jeg elsket en kvinne nede i byen før - JOHN: ♪ Gjorde du det?
♪ I den lille barnevognen min med henne, på tur rundt
♪ Gjennom hele sommeren elsket hun meg godt
♪ Hun forlot meg om vinteren med en lekk hette
BEGGE: ♪ Mis'ry er mellomnavnet mitt
♪ Og jeg har fortjent det for å kjenne slik smerte
JOHN: Spill den, din lille drittsekk!
(FIOLINSOLO)
WARREN: Jeg danser!
(FIOLINEN FORTSETTER)
Ja, pappa, fortell meg!
JOHN: ♪ Vel, å elske en kvinne er ikke noen spøk
WARREN: ♪ Det er ingen spøk
JOHN: ♪ Du har det aldri gøy, og du ender opp blakk
- ♪ Elsker den jenta, vel, jeg må ha vært sint - ♪ Jeg må ha det!
JOHN: ♪ En hund er den eneste vennen et menneske noen gang har hatt
BEGGE: ♪ Mis'ry er mellomnavnet mitt
JOHN: ♪ Og jeg har fortjent det for å kjenne slik smerte
WARREN: ♪ Vel, jeg skal finne en hund som føler seg trist
♪ Han vil bite alle, og han vil bite meg også
♪ Dekket av skabb og masse lopper
♪ Han vil ha omtrent like mange venner som meg
BEGGE: ♪ Mis'ry er mellomnavnet mitt
♪ Og jeg har fortjent det for å kjenne slik smerte
WARREN: Ja, gi meg litt smerte.
♪ Å!
(GITARSOLO)
♪ Hei-å!
♪ Å!
BEGGE: ♪ Vel, du ser på en mann
♪ Det er veldig trist
♪ Fordi elendighet og tårer er alt jeg noen gang har hatt
♪ Jeg har funnet ut at det er sant som noen en gang sa
♪ En mann som elsker en kvinne er bedre tjent med å dø
♪ Mis'ry er mellomnavnet mitt
♪ Og jeg har fortjent det for å kjenne slik smerte. ♪
(MUSIKKEN SLUTT, APPLAUS)
WARREN: Det er en suksess.
Hvordan hørtes det ut der inne, Andy?