Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
(OMGIVANDE NATURLJUD, RYTMISKT TAPPANDE)
MAN: Jag ska berätta en liten hemlighet för dig
det är bara känt för ungefär två personer.
(SKRATTAR) Och de är båda i det här rummet.
Och jag svär att det är sant.
(STÄMNING AV STRÄNGINSTRUMENT)
Jag måste ha sjungit Mis'ry i huvudet.
Jag tror inte att jag lyssnade på det.
Och jag tänker: "Oj, det där är kort, eller hur?"
Jag tänker: "Ja, eller hur?"
Och jag tänkte,
"Kanske borde jag lägga till ett par verser."
Och jag kände det här... på axeln.
Och jag tänkte,
"Vad är det där?"
Ingen där. Du vet?
Och den här rösten sa: "Skriv en ny sång."
Och jag tänkte: "Någon har sagt det till mig, och jag hörde det."
Och jag tror det. Jag tror det helt och fullt.
Och jag vet inte vem det var,
oavsett om det var Banjo Paterson eller vem det var,
men det var någon.
Det var första gången jag hade det
och det är bara två år sedan, antar jag,
men jag har haft tre eller fyra nu.
Jag har en liten serie låtar
att jag skriver, bit för bit,
och de är alla gjorda på samma sätt -
knuff, knuff, knuff, knuff.
Säg nu inte till någon att din pappa är galen, men...
MAN 2: Det skulle jag aldrig säga.
(STRÄNKINSTRUMENTET SPELAR EN SPÖKANDE MELODI)
Min högstadieskola låg här borta.
Och det här var den sortens stridsväg jag löpte,
bärandes en fiol, en gång i veckan,
vilket var, liksom, du vet,
tar ditt liv i dina egna händer.
Äh, att bära en fiol var
detsamma som att säga att man var en viss sorts person.
Så jag skulle bli jagad, och sånt,
och... ofta komma undan,
och ofta blir avsparkad från cykeln och sånt.
Men jag skulle alltid komma tillbaka och stanna till här,
i den här rotundan här borta.
Där fanns den här vackra statyn - Flykten från Pompeji.
(MUSIKEN FORTSÄTTER)
Jag tror att Pompejis berättelse var som Titanic.
Det var de stora, betydelsefulla, dramatiska och skrämmande händelserna
att när jag tänkte på rädsla
och, du vet, förstörelse,
de var mina referenser.
Och handen, kvinnans hand över barnets ansikte
typ aktiv, försöker skydda,
gör vad man kan, i situationen.
Försöker göra ditt bästa.
Det finns något religiöst över det också.
Berättelsen om den exploderande vulkanen
och den katastrof som följde efter det,
Du vet, jag var fascinerad av bilderna
av kropparna som bevarades i askan
och sådana saker, du vet?
Och redskapen, och...
Du vet, jag har bara sett bilder på det.
Och jag tror i mitt huvud att det bara var, du vet,
den här typen av... bara en katastrofal händelse.
Jag älskade de böckerna som barn
och brukade förvara dem i en låda under min säng.
(MUSIKEN FORTSÄTTER)
Du vet, från ungefär 14 till, du vet, 17,
i skolan, under de senaste fyra åren,
Jag brukade bara komma in hit och sitta.
Jag hade mycket turbulens på gång.
Jag var inte särskilt förtjust i mig själv, förstår du?
Jag hade låg självkänsla.
Jag antar tonårsgrejer, du vet?
(MUSIKEN SLUTAR)
(SVAG HOSTA)
(ELEKTRONISKA TONER PIPAR LÅNGSAMT)
Okej, vi provar det.
MAN: Är en av de där den som ramlade ur bilen?
- Ja, det är den. - Just det.
- Hur är det att resa nu? - Ehh...
Verkar vara okej. (SKRATTAR)
Det är, öhm...
...s...
Det är inte riktigt som det var, men vem är det?
(SKRATTAR)
WARREN: Fan, det här kommer att bli bra.
Okej.
(SPELAR LÅNGSAMA, KUSLIGA TONER)
KVINNA: Vi fick en rapport om en siamang-gibbonunge.
Tjuvskyttar fångar dem
för att uppfylla den illegala handeln med husdjur,
när de är bebisar.
Och för att göra det skulle de behöva döda modern,
vilket de vanligtvis gör med vapen, med luftgevär.
Det här är verkligen akut hotade djur.
Det är fruktansvärt. Det är så grymt.
Det är bara otroligt, förstår du?
Dessa människor gör det fortfarande.
Det är så kriminellt.
Det är så sorgligt.
(MUSIKEN FORTSÄTTER)
Du får se när hon kommer in.
De är...
Du ser att hon är rädd,
och hon behöver uppenbarligen fortfarande sin mamma.
Öhm... Ja.
Och mamman är död, det är säkert.
(STRÄNGAR MED PIANO)
Transporten av ett så ömtåligt litet barn
är alltid stressigt.
De kommer att döda mamman. Mamman släpper inte taget.
Barnet släpper inte taget om mamman,
och ofta faller mamman död om.
Och det är den mest hemska delen,
där barnet försöker hålla fast vid en död mamma.
Och sedan sliter de barnet från mamman.
Normalt sett skulle den här bebisen fortfarande vara hos sin mamma
i minst fyra år till,
och lär sig skogens färdigheter,
och att ha hennes värme,
och de behov som varje spädbarn eller spädbarn har.
Och nu har hon varit ensam,
hon har varit instängd, hon är rädd,
så hon kommer att behöva mycket uppmärksamhet.
(BILENS BLINKERSTICKOR)
WARREN: Vart är vi på väg?
Det här var som den sortens fientliga terräng för mig.
Vänta lite, jag sätter på GPS:en så får vi se.
Vart i helvete ska vi? (SKRATT)
Det är oroande när din iPhone inte kan känna igen ditt eget ansikte.
En...
Jag gick igenom tullen häromdagen,
och den tog mitt foto,
och det stod bara: "Var snäll och ta av dig slöjan."
(BÅDA SKRATTAR)
Märkligt nog har jag den här känslan av att
oavsett vad jag har gjort i mitt liv -
Du vet, jag har spelat i band och turnerat världen runt,
och spelade, du vet, på massor av fantastiska platser,
och festivaler, och allt det där -
när jag kommer tillbaka hit,
Jag känner mig bara som det där lilla barnet igen.
Jag antar att det påverkar alla dessa saker
som har definierat mig,
och jag insåg inte ens det.
(HÖGT KNACKADE)
- Hej pappa! - Goddag. Hur mår du?
Hur mår du?
Är du okej?
Borde vi gå in?
Vi ska bara... Tack.
Komma in.
- Goddag, mamma. - Hallå! Hur mår du?
Jag mår bra. Hur mår du?
- Vi gör en... - Du har vuxit!
Ja. Jag har vuxit. (SKRATTAR)
- Nej, du ser bra ut. - Tack.
- MAN: Hej. - Hur mår du?
- Bra, tack. - WARREN: Germain och Justin.
Det här är min mamma. Diane.
- DIANE: Hur mår du? - GERMAIN: Jag mår bra, tack.
Hur mår du? Trevligt att träffas.
Kul att se dig. Gott nytt år.
- Gott nytt år till dig också. - Du vet att vi älskar dig.
JUSTIN: Tack.
WARREN: Jag köpte faktiskt den här för att ge er båda.
Detta är en av kopiorna av tuggummit.
Och jag tänkte skicka den till dig, men COVID hände,
och det blev, du vet,
allt blev förvirrande och sånt.
Kom igen, du säger bara det.
(SKRATTAR)
Vi går runt,
Vi lägger en bit tuggummi i parken,
Du vet, djurparken på Sumatra.
Ja, så vi åker runt och filmar lite.
Lite av historien om det, du vet?
Det här är skulpturen, pappa.
Jag säger dig vad, om det var rättvist dinkum,
Det var en stor munfull tuggummi, eller hur?
WARREN: (SKRATTAR) Ja. Den är faktiskt så stor.
Det är den verkliga storleken.
- Ja, är det? - Ja.
Så stort är det.
DIANE: De är okej.
Men det är... det är, öh...
Det har blivit uppförvrängt, typ, från ett 3D-foto.
DIANE: Han har vuxit upp lite.
Han fortsätter att prata tills korna kommer hem.
MAN: Det är vad Warren har på sig,
han har en mikrofon på sig.
WARREN: Jag har en liten här.
PAPPA: Jag köpte min första gitarr när jag var 15.
Jag köpte den från Russells musikaffär.
på Russell Street i Melbourne.
De var gjorda av 3-lagers
och lät stencilera täckta vagnar på dem.
Jag tror att de kostade runt 12 pund nya.
Det där är en god kopp te, Warren.
Tack.
Jag... Tack.
- Grönt te. - Grönt te. (SKRATTAR)
Tack så mycket, ja.
Jag har lagt ner mycket kärlek i det, men...
- Ja, du kan smaka det. - Men jag bara...
- Det är kärlek, eller hur? - Jag bara... (SKRATTAR)
- Det är så det smakar. - Mmm.
- Äntligen! (SKRATTAR) - Äntligen.
Kommer du ihåg det?
Kommer du ihåg det,
när vi såg clownerna i trädgården?
Jag minns det inte helt eller tydligt.
WARREN: Ja. PAPPA: Jag säger inte att det inte hände.
WARREN: Nej. Precis. (SKRATT)
Jag skulle inte anklaga någon för, du vet,
livfulla, fantastiska, otroliga visioner.
Inga.
Men då hade det kunnat vara så.
- Ja. - Jag menar, Gud välsigne dig.
Jag hoppas att det var sant.
För man måste ha livlig fantasi.
Min säng brukade vara här. (SKRATT)
Min bror skrattade här,
och det här fönstret bara lyste upp av ljus.
Och jag antar att det är klädstrecket
min pappa pratade om.
Ja, allt fanns här. Det brukade finnas fler träd.
Och han skrattade, och han väckte mig,
och han säger typ: "Kom och titta."
Och han drog liksom hörnet åt sidan,
och utanför stod bara den här husvagnen
med en hel massa clowner
göra hamburgare och klättra i träden
och kastar dem på varandra.
Och vi bara satt och skrattade och så.
Och det var verkligen fantastiskt.
Himlen var helt vit,
och allt lyste upp.
Jag tror vi väckte vår pappa
för vi skrattade så mycket.
Och jag sa: "Titta, det finns clowner i trädgården."
Och jag minns att han sa,
"De kommer att vara borta imorgon bitti,
"och om de inte är det, kommer din mamma att skrämma bort dem"
"när hon hänger tvätten på morgonen."
När jag frågade min bror, 45 år senare,
minns han dem,
och han kommer ihåg dem fullständigt.
Så, för mig var det och kommer alltid att vara verkligt.
Jag märker, ju äldre jag blir,
desto mer fantasi jag har i alla fall.
Inte mycket i dem, men det finns fortfarande fantasi.
WARREN: Men du skriver fortfarande låtar, eller hur?
- Ja, ja. - Ja.
Jag skriver fler låtar än jag någonsin har skrivit.
Jag kan sitta ner, jag kan skriva en låt.
Jag säger inte att de är bra låtar,
men det är spänningen i att jaga ord.
Mm-hm.
När jag var väldigt liten brukade min pappa sitta runt omkring
spelar country- och westernlåtar han hade skrivit
på sin gitarr.
Och...
Jag minns, du vet,
Han hade en låda med låtar som han hade skrivit.
De låg uppe i skåpet i hallen.
Och inuti fanns foton på honom
och hans autograf som han hade övat på när han gjorde den.
Det var där hans låtar brukade vara. Här är hans skivor.
Det fanns en skiva där som han hade gjort.
Och i mitt huvud, liksom, måste min pappa ha varit det
Någon sorts superstjärna eller så, du vet?
Men jag förstod inte det
han hade liksom lagt sina drömmar i en låda
och stoppade dem i ett skåp
och satte undan dem och bildade familj.
Det förstod jag inte.
Titta. Johnny Ellis.
Reg Lindsay.
Jag trodde alltid att mina två andra bröder
var mycket mer kreativa än jag var.
Mina föräldrar köpte en fiol åt mig.
Min bror hade en klarinett, och han gick till gitarren,
och det fanns alltid en gitarr liggandes runt om i huset.
Och jag tänkte bara att
Varje hushåll gjorde sånt här, eller hur?
Fantastiskt, eller hur? De låter mig fortfarande spela den där förbannade grejen.
- Ja. - DIANE: Va?
De låter mig fortfarande spela det.
Jag inser nu vilken gåva det faktiskt var,
för att vi ska kunna göra det, förstår du?
För det var definitivt också bortom deras resurser.
- Har du rätt? - Ja, det är okej.
- Det är okej, mamma. - Har du rätt melodi?
(BÅDA SKRATTAR)
Jag hittade aldrig rätt melodi.
Åh, det är fint. Tack.
Ge mig bara en nick.
Ska du spela det då, eller...?
Väl...
Det är då du ska göra det, när jag gör det?
Tja, du... Nej. Jag antar att om du spelar en vers,
och sedan, du vet...
I slutet av den versen kommer du...?
Ja, och du ger mig bara signalen.
Ja, så det blir...
Sedan han började med sociala arrangemang.
- Okej. - Det kommer att glädja dig.
(SPELAR COUNTRY-MUSIK) ♪ Titta på pungråttor som slukar blommorna
(VIOLINEN SLÅR Ihop)
♪ Nåväl, idag fick jag ett brev från den stora vildmarken
♪ Hon kallar sig själv för Oodnadatta-spårets drottning
(OTYDLIG)
♪ Vandra genom djungeln med den blodiga blå heelern
♪ Han letar efter krokodiler och dingos
♪ Och vart hon än går, går han, åh
♪ Tänkte att jag skulle skriva en bok om mitt liv
♪ Den förbannade blåhälaren åt upp min förbannade iPad
♪ Jag gjorde ett försiktighetsljud
♪ Men vad sa jag?
♪ Håll dig borta från hundar och kvinnor så kommer det att gå bra.
♪ Mis'ry är mitt mellannamn
♪ Och jag fick det av att känna den här smärtan... ♪
WARREN: Du vet, en dag minns jag att jag frågade honom
hur skriver man en låt,
för han verkade bara sitta och leka
hela tiden.
Han är liksom, det är ju väldigt enkelt, förstår du?
Och han drog bara fram en poesisamling, öppnade den,
började spela och sjunga dikten
till ackorden han spelade.
Och jag insåg inte just då,
men han visade mig den kreativa handlingen
på ett riktigt enkelt och mänskligt sätt
som jag tror verkligen påverkade mig.
Han avmystifierade alltihop, bara sådär.
Och det faktum att han alltid gjorde det
verkade vara en riktigt naturlig sak.
Och han älskade musik. Han älskar musik.
♪ Ja, Mis'ry är mitt mellannamn
♪ Och det är mitt enda anspråk på berömmelse
(LÅTEN SLUTAR)
- Får honom att rysa. - Ja. (SKRATTAR)
Fantastiskt, pappa.
Du gav mig många solon då.
- Då skämde du bort mig. - Ja.
(BÅDA SKRATTAR)
Han brukade klippa oss hår, när vi var barn,
och om han satte på musik från de grekiska öarna,
du visste att du var i trubbel
eftersom han brukade klippa i takt med musiken.
Så om du sätter på Zorba Greken,
Du har lite problem eftersom det går snabbare och snabbare.
Och han skulle bara, liksom, klippa ifrån
och sånt där.
Det är den första spelningen jag någonsin gjorde,
på Ballarat Old-Time Dance Hall
med min pappa som spelar gitarr.
Det var en eldrädsla.
Killen som sålde min första fiol till mig, Eric Wilson,
Han stämde min fiol,
och jag kunde inte ens spela stämt då.
Min pappa började liksom spela,
och vi lekte, öh...
Apelsinblomsspecial, tror jag,
och Sally Goodin, den här melodin som
Hank Williams brukade testa sina fiolspelare med.
Om de kunde spela den melodin, var de med i bandet.
Och jag började spela,
och fiolen var så ostämd, och jag bara slutade.
Och pappa tittade på mig, och jag sa:
"Det är olämpligt."
Och detta var den första föreställningen
jag någonsin gjort i mitt liv.
Och han bara tittade på mig och sa: "Spela vidare."
(SKRATT)
Ord att leva efter.
(ORANGE BLOSSOM SPECIAL AV HANK WILLIAMS PLAYS)
(ORANGE BLOSSOM-SPECIALEN FORTSÄTTER)
Jag kom hit 2005 för första gången
i Lampung-området.
Och vi tog alltid med oss ​​djur
som konfiskerades här till Jakarta,
vilket är helt fel, förstår du?
Men det fanns inget centrum här,
det fanns ingenstans att föra dem till.
Och det har alltid varit min dröm att starta något här.
Och år 2018, äntligen, långsamt,
vi fick ihop lite pengar,
och vi lyckades köpa 7 000 kvadratmeter.
Och sedan, under en lång tid, hände ingenting.
Många lovar,
och många säger att de vill hjälpa till,
men i slutändan gör de inget skit, eller hur?
De vill inte... Ja, de vill bara ha den bra känslan.
Men sedan klev Warren in, förstår du?
Och sedan bara...
Ja, det omöjliga blev möjligt.
Inom ungefär 30 sekunder efter att jag träffat henne,
Jag blev bara imponerad av hur genuin hon var.
Och jag sa: "Tja, vad behöver du?"
Och hon sa: ”Titta, vi har alla dessa djur
"som inte kan släppas.
"Jag behöver en plats där dessa djur
"som är så svårt misshandlade
"kan dö med värdighet.
"Vi behöver ett permanent hem för dessa djur."
Och sedan lärde jag mig mer om Femke -
hon hade bott där
en av de mest brutala platserna för djurhandel
i 15 år,
och det arbete hon utförde.
Så ringde jag Femke och sa,
"Hör du, jag lovar att jag ska göra det här."
Och allt hon sa var "Tack".
och en stor tår rann nerför hennes kinder.
Efter att jag förklarat allting,
och efter det första samtalet, var det verkligen det här...
Det var liksom lite logiskt
att bara gå framåt riktigt snabbt
eftersom hans svar var så...
En...
Ja, så speciellt, du vet?
Typ, uppskattar så mycket
allt vi gör här,
och jag hade en riktigt bra känsla, helt fantastisk.
WARREN: Jag kunde se väldigt snabbt – typ, omedelbart –
att dessa människor var så ärliga
och var så hårt arbetande
och bara så hängivna i vad de gjorde,
och det imponerade mig fullständigt.
Och att de bara fortsätter med det.
Jag menar, jag längtar verkligen tills jag får träffa dem.
MAN: Har du varit i bur med primater förut?
Nej, det har jag inte, nej.
Nej, det har jag inte.
(SKRATTAR)
Håller du min hand? (SKRATTAR)
(SPELAR DYSTER MUSIK)
(OHÖRBAR)
(MUSIKEN FORTSÄTTER)
FEMKE: Rina var den första kandidaten.
När vi startade Ellis Park,
hon beslagtogs från en vilthandlare.
Han hade lövapor som han sålde online.
Iben kan berätta alla detaljer,
eftersom han faktiskt var där.
Han hittade Rina bunden bakom huset, i en kedja,
och hon bet sig själv i armarna.
Det var som en skräckfilm.
Du vet, man kunde se hennes senor,
man kunde se hela hennes kött,
och hon slet bokstavligen ut den själv.
Då behandlade tydligen handlaren henne,
eftersom hon blev skadad med bensin.
Så det gjorde det ju värre, förstås.
Hon hade väldigt ont, så hon fortsatte att slita sönder sig i armen.
Och ja, i alla fall,
hon var i ett fruktansvärt, fruktansvärt tillstånd.
FEMKE: Hon hade så mycket energi i sig.
Hon var så stark och karismatisk
och kraftfull tjej.
Man kunde se att hon verkligen ville... leva.
Hennes historia berättar historien om alla de andra primaterna
som fortfarande utsätts för samma lidande.
Genom att rädda henne,
och genom att åtminstone äntligen kunna ge henne ett anständigt liv,
vi gör en förändring.
Och jag känner att varje liten förändring är ett stort steg framåt
till ett bättre samhälle där vi behandlar djur bättre.
(DYM MUSIK SLUTAR)
WARREN: Det handlar lite om boken och tuggummit.
Jag ska ta den till Sumatra
och lägg den någonstans i parken,
som ett slags lyckosymbol för parken,
varför jag ger dem den här saken.
Så vi är på väg... Du vet...
Vi är...
spårning genom min...
(BÅDA SKRATTAR)
"Äh," sa han, "jag förstår fortfarande inte."
(BÅDA SKRATTAR)
(VIOLINSPEL)
Det var definitivt den andra biografen som stängde.
att... det är ett av de starkaste minnena jag har,
som barn.
Filmen var en fantastisk flykt för mig.
Och musik var sådant, och läsning likaså.
Pink Floyd live i Pompeji.
Min pappa tog oss med, och det var jättekul.
Typ, den där biten... Du vet den där filmen, Live in Pompeii?
Du vet när hunden börjar sjunga,
i mikrofonen?
Min pappa bara tittade på mig och gick...
(SKRATT)
Jag tror att när jag kom in i tonåren,
världen kom till mig på ett helt annat sätt där,
genom tidningar eller tv
eller via en skivaffär.
Oregon Import var, liksom,
bara skivor som du aldrig skulle se någonstans.
Och de hade en utställning i fönstret
Det var det konstigaste jag någonsin sett.
Det var som en skyltdocka med ett fiskhuvud och en hatt.
Och sedan insåg jag senare att det var en replika av en öringmask
som han hade gjort av en skyltdocka och satt i fönstret.
Och om du gick in där,
Alla trodde att du var drogad.
Men det var i den butiken jag upptäckte punk, rock och jazz.
Det var som en nyckel till en mer intressant värld här borta.
Mina erfarenheter av storstäder var väldigt små.
Jag var i Melbourne för att se AC/DC
Myer Music Bowl.
Det fanns en punkt där det var liksom: "Du borde skaffa dig ett jobb nu."
Och jag gick igenom och tog en lärarexamen.
Jag undervisade i 18 månader, lämnade...
För att jag var alkoholist och tog smisk och allt det där.
Och jag var inte riktigt i utställningslokalens skick.
Och barn måste... förtjäna bättre än så.
Jag menar, jag har aldrig, du vet, fan...
Du vet, det låter vårdslöst,
men, liksom, hey, jag var inte den enda.
Och...
Förmodligen den enda på smack.
Men jag var inte den enda som drack.
Jag antar att jag insåg det,
sitter i lärarrummet en dag,
att jag inte kunde vara 60,
sitter där och bara tänker, typ,
vad hände med mitt liv?
Det kan vara en av dessa personer,
De bara tittar på klockan och väntar.
Så jag flyttade till Melbourne och började spela i band.
En kompis till mig köpte en bar i Richmond.
Jag såg honom på gatan.
Han säger bara: "Warren, håller du fortfarande på med musik?"
"som du höll på med?"
Och jag säger bara: "Ja, typ."
Och jag berättade det för Jim och han sa liksom,
"Titta, Mick har några låtar liggandes"
"som aldrig hittade ett hem hos Venom P. Stinger."
"Du vet, typ, låt oss få ihop honom."
Så satt vi i mitt kök,
arbetade med sex låtar eller något.
Vi var tvungna att spela i tre timmar, så vi gjorde dem riktigt långa.
Och sedan gick vi ner och lekte
den första Dirty Three-spelningen.
Och när vi gjorde den första föreställningen, du vet, älskade vi den.
Vi hade egentligen inte tänkt göra något alls,
men det hände, typ, direkt.
Och det handlade helt och hållet om hur vi spelade tillsammans.
Allt handlade om ögonblicket.
Allt handlade om risken
att ta det där språnget i tro.
Men att gå in där med ett par riktigt små idéer
och sedan bygga något, känslomässigt,
och det var en dynamisk process som kunde falla sönder när som helst,
Jag menar, det var riktigt spännande.
Du vet, som de där programmen
är helt enkelt de viktigaste sakerna i mitt liv.
Jag minns ungefär en eller två spelningar i,
Du vet, jag kunde inte tro det.
Och jag sa till Mick: "Wow! När tror du att vi slutar?"
Och han bara går,
"När...
"När det vi gör låter som skit."
(SKRATT)
Jag minns bara, typ,
vaknar mycket av tiden och bara tänker,
"Vad i helvete håller jag på med mitt liv?"
Och när jag började spela musik -
och särskilt med Dirty Three -
Jag frågade inte om det längre.
Och det är kopplat till de två killarna,
Jim White och Mick Turner.
Och, du vet, jag är så tacksam för det.
(PLOCKADE STRÅKAR SPELAS)
Ja, du vet var du ska ha dina premiärer nu.
Ska du spela lite för oss, Justin?
- Nej, det är jag inte. - Justin!
Jag kommer så småningom att göra det.
Du gör en film...
Inte på Regent efter det.
- Det är grymt, Warren. - ...angående det.
Nej, nej, nej, det är det inte. Titta, vi gör...
Jag ställer mig bakom c... Jag ska visa dig vägen.
Okej, vi kan byta roller.
Du kan spela, jag ska dirigera dig. Du vet, jag ska kasta mig ut i vildmarken med det.
Men när du vill hämta den, kör på.
- Okej, kompis. - Jag har också en reserv.
- Ja, så vi kan sjunga en duett. - Det kan vi.
(PLOCKAR MELODIN)
JOHN: Nå, jag ska berätta det för dig, bara av intresse,
Jag fick tårar i ögonen.
Jag tyckte det var det allra finaste.
Och jag ska berätta var den är, om jag kan hitta den.
En...
"Min pappa hade en låda med sina egna hemligheter"
"i ett högt skåp i hallen."
"En låda med sångtexter han hade skrivit
med låtar han hade gjort på gitarr.
"En hade titeln Mis'ry är mitt mellannamn.
"Det fanns också flera bilder på honom med sin gitarr,"
"som han planerade att signera åt fansen
"när han äntligen gjorde karriär."
"Han spelade in singlarna innan han bildade familj,"
"en självfinansierad 45 rpm-inspelning av Mis'ry,
och 78 rpm av It's No Wonder,
"med stöd av en liveversion av The River Looks Lonely Tonight"
"på Queen Elizabeth Geriatriska centret."
"Sedan en dag,
"Jag antar att han packade ner sina låtar i den lådan."
Är inte det... Det är...
För mig är det fullt av allt.
Han levde för varenda liten förbannad sång
att han skrev
och han bara...
han växte upp och allt var borta.
Jag vet inte hur det påverkar dig, men jag kände mig verkligen...
Jag tyckte det var en av de mest känslofyllda småbitarna
som jag någonsin har läst.
En del av det är ganska nära sanningen.
Och du vet inte riktigt vad andra människor tänker
och vad de gör.
Men det är ett ganska bra intryck
om vad hans far tänkte.
Jag måste tillbaka till Melbourne ikväll.
- Jag börjar repetera imorgon. - Jaha, gör du det?
Och sedan börjar vi turnera.
Men jag kommer nog tillbaka nästa vecka
eller något liknande.
JOHN: Åh, jag vet inte om du hörde –
hörde du vad jag sa förut?
- Ja. - Åh, det gjorde du. Jag menade det.
Det var bara en härlig...
hade en härlig känsla,
som folk får.
Helt plötsligt,
det blinkande ljuset och det säger, klipp.
Och det du höll på med är slut.
WARREN: Ja.
Vi har väl alla våra lådor?
JOHN: Ja, det borde du ha gjort.
WARREN: Ja, vi har alla en liten låda.
JOHN: Även om det är en mystisk sak som är gömd
bakom ett imaginärt clownläger
- eller något liknande. - Precis.
Vi har alla våra clowner.
Du måste ju ha något. Varför inte?
Varför inte? Precis.
Vart ska du?
Jag ska se till att de inte klämmer in något.
(SKRATT)
Åh, du kan skratta.
DIANE: Har du rätt? WARREN: Vi ses snart.
(FANTASTISK NÅD PÅ VIOLINSPEL)
- Så, det är exakt samma sak? - Precis samma sak, ja.
Exakt samma.
Jag har inte varit här inne på... 40 år, antar jag.
Kanske, ja, 40.
(FORTSÄTTER MED FANTASTISK NÅD)
Det finns också, liksom, en komplex dynamik som pågår hemma.
Och min mamma var hård mot oss, som barn.
Och det var mycket grejer med det
som jag aldrig skulle förlika mig med.
Den andra sidan av det var
Jag vet att min mamma inpräntade i mig tron ​​på Gud.
Och hon visste att jag ville
tro på något också, du vet?
Så jag kan se nu att hon försökte älska oss
på det sätt som var möjligt för henne.
JUSTIN: Så hon var ganska hård mot dig?
Ja, jag förstod aldrig varför,
och kunde aldrig lista ut varför det hände.
Jag tänkte bara, du vet,
Det var vårt fel eller nåt, förstår du?
Och när jag blev äldre och fick barn,
Jag insåg att jag tittade på min ålder
när det pågick.
Det befriade mig liksom från det, förstår du?
Jag insåg att jag inte var ansvarig.
Jag träffade min mamma nyligen,
hur hon är nu, du vet, med...
Hon har någon form av demenssjukdom.
Och jag kunde plötsligt se mycket medkänsla för henne
och känna mycket medkänsla, vilket jag tyckte var riktigt rörande.
Vilket, du vet,
är något som, under en stor del av mitt liv, antar jag,
Jag sprang liksom bara ifrån.
Det hamnar alltid i ett skåp.
Varje gång jag följer det.
Och jag utför terapi där...
Jag minns en, och hon brukade säga: "Var är du?"
Och "Jag är i ett skåp. Jag har brudklänningen på mig."
"Jag gömmer mig i en resväska."
"Vad behöver du göra?"
"Håll tyst."
"Vad ska du säga till den lille pojken?"
"Vad skulle du säga till honom? Prata med honom."
Du vet, jag skulle komma till den här punkten med det,
och jag skulle säga: "Det kommer att ordna sig."
Igår såg jag, du vet,
typ, en av de modigaste killarna jag känner...
...när jag åkte och besökte min pappa.
Och jag satt med honom och pratade,
och höll hans hand hela dagen, i bilen, och...
...gick och åt fish and chips
och tog en tupplur tillsammans på ett hotellrum.
Och...
Jag såg just, du vet,
denne modige, tappra gamle man
som jag älskar mycket.
Min mamma hade några odiagnostiserade, jag vet inte -
Jag tror inte att vi någonsin kommer att få veta vad det var.
Oupptäckt psykiskt problem eller något liknande.
Jag gör inte riktigt... jag gör inte ens...
Tveksam att säga det eftersom jag faktiskt inte vet.
Och det, du vet, typ det...
eh, henne...
en lite vildare sida, eh, du vet,
hade fortsatt genom hela äktenskapet.
Och att pappa äntligen ska få prata,
efter 67 år utan att prata med någon,
Jag insåg att jag tittade på, du vet,
en 89-årig man
som, du vet, led av trauma.
Det betydde allt för mig
att äntligen få avslut och förståelse
på saker som jag har kämpat med i åratal.
En...
Du vet, trauma...
...barndomstrauma som fortsätter genom livet
och att du inte vet vad det är.
Åh, fan!
(SUCKAR)
Tack Gud att min far hade modet
att ha den här konversationen med mig nu.
Jag tackar verkligen Gud för det.
(HÖGTIDLIK, DRAMATISK PIANOMUSIK)
Roligare än en luffare full av Smarties, va?
(SKRATTAR)
Den här vägen har inte förändrats.
Det är fortfarande den värsta vägen i Melbourne.
JUSTIN: Jag var faktiskt orolig för
att få dig dit i tid, på väg hit.
Det här var alltid en hemsk väg när man var tvungen att gå och göra mål
eftersom du skulle sitta fast i trafiken, 40 grader,
och bara dryper av svett
och kräks i bilen, och...
Varje gång jag kör ner hit får jag heeebie-jeebies.
Tack gode Gud att jag inte är det... (SKRATTAR)
...inte på 90-talet.
Det här stället var första gången jag någonsin spelade med Bad Seeds.
Dirty Three öppnade för dem,
1993 eller nåt, tror jag.
Men det är en fantastisk gammal teater, det här.
Jag menar, Luna Park mittemot – den är fantastisk.
(LEKER I MINA ARMAR)
(OTYDLIG)
Jag spelade första gången med Nick 1994,
På det stadiet hade jag ingen aning om att det skulle leda till
en så viktig kreativ relation,
men också en vänskap som fortsätter än idag.
♪ Jag gör inte...
(OTYDLIG)
(SPELAR LÅGA TONER)
(OTYDLIG)
Nick lät mig utvecklas som musiker,
tillät mig att ta risker och bara tog mig för den jag var,
och en viktig person att söka råd hos när jag behövt det.
(MUSIKEN SLUTAR)
WARREN: Nick hade bjudit in Nina Simone
att uppträda på hans Meltdown Festival i London,
och det var den spelningen som var ett riktigt bevis
av prestationens transcendenta kraft,
där jag stal ett tuggummi.
Går in i det rummet,
Min förväntan var så otroligt hög,
för, du vet, det var en konsert
Jag trodde bara aldrig att jag någonsin skulle få se i mitt liv.
Och hon stod liksom i kulisserna,
att ta en cigarett och sånt,
och det kunde man faktiskt se,
när hon tog ett steg framåt eftersom Nick tillkännagav henne,
att hon hade fysiska problem med att faktiskt röra sig, förstår du?
Och hon tog sig sakta upp på scenen
och höjde just denna trotsiga näve i luften
och bara släppte ut ett "Ja!"
NINA SIMONE: ♪ ...kedjor som håller mig
♪ Jag önskar att jag kunde säga
♪ Allt jag borde säga
♪ Säg dem högt...
Hon kom igenom till slutet av första låten,
och alla höll bara på att bli galna, förstår du?
Och hon räckte en ny knytnäve upp i luften,
och satte sig sedan ner,
och denna otroliga förvandling ägde rum.
Hon reste sig upp, hon dansade,
och liksom skickar kyssar till folk,
och denna... förvandling var helt enkelt extraordinär.
Och sedan gick hon. Och, öh...
Jag sprang upp på scenen och tog hennes tuggummi,
för jag hade sett att hon liksom hade fastnat på pianot.
Och sedan behöll den i... 20 år
som en... som ett slags personlig totem.
Det blev i linje med...
Jag antar att det har skett förändringar i mitt liv, eller hur?
Jag nykte till, jag gifte mig,
Jag byggde en studio - jag hade tuggummit där.
Jag byggde en helgedom åt den.
Men det var bara en personlig sak,
tills jag släppte den 20 år senare,
och satte den i Nick Caves utställning,
Konstigare än vänlighet.
Det som människor bryr sig om är faktiskt osynligt,
du vet?
Det är vad som än finns runt omkring det,
och den representerar vår fantasi,
vad vi är kapabla att göra.
Jag sms:ar ett foto till Ann,
som, du vet, gjorde det här - Ann Demeulemeester.
Och hon sms:ar tillbaka som om det vore som ett Kristi hårstrå.
Samt det faktum att det är Nina Simones tuggummi.
♪ ...Jag kunde flyga
♪ Åh, jag skulle sväva till solen
♪ Och titta ner på havet...
Jag har tagit med mig tuggummit på konserter.
Tog den med till Hanging Rock,
sätta upp den på scenen, eh...
för jag känner liksom...
Du vet, det har skickats runt
vid alla boklanseringar och sådant,
en sorts figur som vi tar med oss ​​alla
det har berört det.
Jag tar det inte på varje konsert,
för jag vet att jag kommer att förlora det.
Men jag älskar idén att på något sätt ta energin,
du vet, med oss ​​när vi går och ger det här till Femke.
Du vet, den har nog blivit berörd,
och i tusentals människors händer,
och tusentals människors närvaro.
Det känns som en stor del av det, menar jag...
JUSTIN: Jag glömmer hela tiden att vi ska till parken.
Ska vi till parken?
Ja, jag vet. Vi ska...
Det här kommer att bli tvådelat, eller hur?
(JUSTIN SKRATTAR)
Jag menar, idag är det lite som,
idag är det lite som, du vet,
sista akten i Goodfellas, för mig.
Det är som, du vet, hackare, och att göra pasta,
och försöka leverera kokainet och sånt.
Jag har många sådana dagar, förstår du?
Jag menar, det finns inget kokain eller helikoptrar.
men precis som där allting bara är, du vet,
svävar ovanför, och allt kolliderar.
Eh, men...
Som tur är finns det en konsert att gå på.
En...
För det har alltid varit mitt sätt att, eh,
att hantera saker.
(SJUNGER OMVÄXLANDE STIGENDE OCH FALLANDE TONER)
(ELEKTRISK TAMMARKERING MÄRKAR TEMPO)
(SPELAR DISKORDANT SYNTHACKORD)
Oj!
(FIOLINEN STARTAR)
(SPELAR SYNTE, SLÅR EMELLOM MISSLÅNGAR)
Okej, coolt.
(SPELAR LÅGT, IHOLDANDE ACKORD)
Att spela musik har alltid varit en meditationshandling för mig.
Världen stannar, och du är bara här.
Jag skulle aldrig kunna överföra det till verkligheten.
(LÅG MUSIK FORTSÄTTER)
Vad du valde att göra, få mig att leka på dessa platser,
vilket jag inte insåg,
Det var lite som en slags exorcism för mig.
Ormbunken, skulpturen, Flykten från Pompeji,
och kyrkan, och landsbygden,
cykla och sånt -
de var alla platser där man försökte finna frid.
Du vet, sittandes under ett träd,
röka en cigarett, äta fish and chips.
Det är liksom, så fantastiskt.
Jag hade aldrig tänkt på det förrän vi åkte dit.
Försöker hitta platser av frid,
och försöker skapa en plats där man känner sig trygg.
(VIOLINMELODI SPELAS ÖVER SYNTHMUSIK)
(GLÄDJANDE)
(SJUNGER OMVÄXLANDE HÖGRE OCH LÄGRE TONER)
(BAND PÅ SCEN, PUBLIKKEN OHÖRLIG)
(OHÖRBAR)
(MUSIKEN FORTSÄTTER)
(SJUNGER OMVÄXLANDE HÖGRE OCH LÄGRE TONER)
(MUSIKEN BLEKAR AV)
Jag har tänkt, tja...
Jag antar att jag har...
Jag har, eh...
Jag måste bestämma... när...
Det här känns inte som ögonblicket, faktiskt,
för detta, till mig.
Kanske är det något vi kan lösa
när vi kommer in där och kan ge...
lämna över detta, för det är därför vi är här,
på ett sätt, för mig.
Jag har sparat detta för tillfället.
En... oöppnad fruktskjorta, eh...
som jag fick under nedstängningarna.
När parken kom, tänkte jag att om jag någonsin skulle åka dit,
detta blir tillfället att öppna paketet.
Jag fick inga blommor.
Det kommer att ordna sig.
JUSTIN: Kanske stannar vi på vägen.
- Kanske trevligt, tror du? - Ja.
Vi var för upptagna med att försöka få ordning på grinden igår
att tänka på något sådant.
JUSTIN: Jag känner mig verkligen ner... Jag känner att jag ska gå på ett bröllop.
Ja, det har lite av det,
eller, liksom, att veta att det är ett födelsedagskalas arrangerat
eller något
och du vill liksom inte gå.
Men... Du vet?
Och när du kommer dit, kommer det att gå bra,
men uppbyggnaden till det är olidlig.
Men, du vet, vi gör bara sånt här,
du vet...
- Det är liksom, vi gör det bara. - Mm.
- In eller ut? - Hm, prova in.
In? (SKRATTAR)
Jag menar, de har förmodligen
Riktigt fina blommor där i alla fall.
JUSTIN: Ja, men det är en fin gest.
Ja.
Fick du ringen?
JUSTIN: Jag höll på att säga det.
(BÅDA SKRATTAR)
Låt oss göra det.
Jag menar, jag svarade på de där bilderna på djuren,
mer än något annat.
Det var något jag kände mig tvungen att göra,
på ett riktigt känslomässigt plan.
Så fort jag såg Femke,
och så fort jag såg vad hon gjorde,
Jag tvivlade aldrig på det,
eftersom tvivel liksom förgiftar idéer.
Här var ett team av människor
som bara gjorde det de trodde på.
Och jag berättade för min familj,
Du vet, mina barn var bara sådär,
"Åh, jag tror att det är det bästa du någonsin gjort."
Vi förtjänar inte djur.
Jag träffade två personer som bodde med henne,
när jag var på en boksignering i Haag.
Och de säger liksom: "Åh, jag är verkligen glad att du träffade Femke"
"och du startade parken."
Och jag sa: "Jag har aldrig träffat henne", förstår du?
"Hur är hon?"
De sa,
"Tja, vi bodde alla i ett knockout-läger tillsammans i Amsterdam,
"och hon tog alltid med sig hem
"herrelösa hundar och katter, ta hand om dem,
"när hon studerade till sjuksköterska."
"Vi visste alltid att hon skulle göra något sådant här"
vilket var fantastiskt att höra.
Det verkar som att hon hittat sitt syfte.
Åh, jävla helvete...
Vilket är en sådan gåva att ge.
(SKRATTAR)
Rio!
- Hej! - Goddag, din underbara varelse!
Åh, herregud. (SKRATTAR)
Välkommen till ditt indonesiska hem!
Det här är mycket.
Hej, Rio.
Hur mår du, kompis? Bra?
Excellent.
- Hur mår du? - Darno.
- Trevligt att träffas. - Darno. Trevligt att träffas dig också.
WARREN: Wow. Så fantastiskt.
- Iben. - Iben. Trevligt att träffas dig också.
- Mila. - Mila?
trevligt att träffas.
Janipa! Ja.
Du gör fantastiska saker.
- Från. - Hej!
Hej.
FEMKE: Det här är alla fantastiska människor
att ta hand om alla fantastiska djur.
- Piera. - Fantastiska människor.
Och det finns en vulkan som heter Krakatoa. Den är ganska berömd.
Åh, det är Krakatoa? Ja.
Så man kan se det på baksidan.
Det är den där borta i...?
Ja. Och den har varit aktiv på sistone.
Den här här, ner till där, så där?
Precis före den där motorcrossbanan.
Ja, just det. Så, där du kan se,
det finns annan mark där...
Åh, det är briljant.
Det är ganska mycket.
- Det är fantastiskt. - Ja.
Det räcker att göra en del saker med, eller hur?
Vill du ge Rina en liten present?
- Ja, okej, toppen. - Inte allt dock.
Vi älskar henne, men...
- Hur många? - Kanske det räcker.
- Okej. - Ja.
- (KLANG!) - Ut.
FEMKE: Hej! Hon säger hej.
- Hej Rina. - Det är okej.
Är det okej?
Där har du det, snyggt.
FEMKE: Det är otroligt hur smidig hon är.
- Ja. - Hon kan öppna allt.
Kommer hon ihåg allt?
FEMKE: Jag tror att hon lade det i sitt förflutna,
eftersom hon inte är aggressiv mot människor.
WARREN: Just det. FEMKE: Och vi ger henne mycket extra uppmärksamhet
för att hon behöver det, och hon förtjänar det.
liksom, efter att ha levt så många år i isolering
och i så mycket smärta.
Om hon kunde återvända till vildmarken,
vi skulle ha en annan relation.
- Ja. - Men det kan hon aldrig.
Det handlar inte bara om att läka fysiskt,
liksom att behandla såren.
Det är också en mental process.
Du måste verkligen hjälpa dem, steg för steg,
att återfå sitt självförtroende,
att känna sig värd att leva.
- Får jag röra henne? - Ja.
Och när de äntligen gör det, är det vackert.
Man kan se gnistan tillbaka, du vet, i deras ögon.
Man kan se att de,
ja, känner sig trygga i sig själva igen.
Och de börjar utforska omgivningarna.
Vad du ser i början
är en deprimerad, livlös individ.
Jag har en...
...en bit tuggummi att ge dig.
Men vi måste fundera ut var vi ska placera den.
- (SKRATTAR) Fantastiskt. Okej. - (SKRATTAR) Fantastiskt!
Om jag sitter där och tycker synd om mig själv
eftersom jag inte kan lägga till lite musik i en film,
och jag tänker på dig,
och jag säger bara: "Okej, dra upp strumporna."
du vet, "Fortsätt med det."
- (FEMKE SKRATTAR) Jaha? - (SKRATTAR)
Det är fantastiskt.
Jag tänker på dig och jag liksom,
"Okej, Femke är där ute, typ, du vet,
"kämpa mot handlarna och sånt där -"
"Jag kan skriva lite musik. Herregud," förstår du?
Se det i perspektiv.
(MJUK SYNTHMUSIK)
Åh, ja.
Kan du konstruera det här åt mig, Justin?
JUSTIN: Ja.
Jag tror jag spelar den där grejen på den här och sedan bara spelar med.
Toppen, okej.
Vi spelar bara in det.
Du kan vara ingenjör, du sätter igång.
- Okej, är du redo? - Ja.
(SYNTHMUSIK SPELAS)
(EKON AV MELODI)
(MUSIKEN FORTSÄTTER)
FEMKE: Det är stora pengar, och det involverar stora vilddjurshandlare
vilket också kan vara potentiellt farligt.
I vissa fall, som kriminella nätverk
som verkar internationellt.
Så, vi är nu vid den största hamnen.
Och detta är den huvudsakliga utgången från Sumatra till Java.
Och det här är liksom en enorm smugglingsrutt för djur.
Och det är faktiskt anledningen till att centret finns.
(MUSIKEN FORTSÄTTER)
FEMKE: Vi går hit så ofta vi kan.
Vi har minst tre räder i veckan.
Tiderna varierar.
Och för hundarna är det en lek.
Man kan jämföra det med narkotikahandel.
- Som droger. - Ja, som droger.
Bara det att det alltid har blivit försummat, förstår du?
Liksom handeln med elfenben och djur
och delar av djur -
Det har alltid varit ett slags sidoproblem.
Även om handeln faktiskt är lika stor som narkotikahandeln,
folk tjänar lika mycket pengar,
och de förstör hela ekosystemet
och vår planets framtid.
Smugglarna hittar mycket kreativa sätt
att byta djuren och gömma dem.
Så det är därför hundenheten är fantastisk,
för man kan inte lura en hund.
Du kan lura folk,
men hundarna, dem kan man aldrig lura.
Om det finns djur där,
de kommer att upptäcka det och de kommer att hitta dem.
De flesta djuren skulle komma långväga ifrån, förstår du?
Typ norra Sumatra.
- Det är typ 30 timmar. - 30 timmar? Wow.
Så, ofta, när vi konfiskerar,
de kommer i ett riktigt dåligt skick.
Ja. Som den stora bysten du gjorde...
Ja, när vi hade den stora krisdrabbningen.
...de var i dåligt skick.
Ja.
Han blev stoppad här. Och han fortsatte bara att köra.
Och sedan stoppade de honom igen.
Och sedan hittade de 1 300 djur i lastbilen.
Och sedan, till vår stora chock,
vi upptäckte alla dessa afrikanska arter,
inklusive meerkatterna.
Och så fanns det även arter från Sydamerika
som silkesapa,
grå papegojor från Afrika,
och det fanns vilda Alexandrineparakiter
från Thailand,
alla staplade tillsammans.
Det var en verkligt chockerande upptäckt.
Och det visade det också för oss
hur stor och utbredd denna grymma handel med vilda djur är.
(SKRATT PÅ VIDEO)
FEMKE: Det är inte så mycket de små tjuvjägare som är ute på fälten.
Det är verkligen människorna som beställer dessa djur
och det är människorna som håller dessa djur som husdjur
det är de som är ansvariga
för det mesta av lidandet.
(TYDELIGT PLATTER, DJURLJUD)
FEMKE: Förra året hittade vi två orangutangungar.
De borde fortfarande vara i sina mödrars armar,
och de var staplade under bananer och kläder och...
du vet, grejer.
Och där fanns dessa två orangutangungar,
så skör och så oskyldig, du vet? Så...
Det är verkligen chockerande.
Det gör ont.
Det gör oss verkligen... Det gör oss arga.
Allt skit som människor utsätter dessa djur för.
(MUSIKEN FORTSÄTTER)
WARREN: Åh...
Vilket är det största djuret du har opererat?
- KVINNA: Det största djuret? - Det största djuret, ja.
- Här? - Elefant?
- Mmm... Ja, jag tror det. - Vad gjorde du?
Jag tror, ​​fram tills nu, att det är en björn.
- En björn? - Ja.
Erins räddare.
WARREN: Ah, du är räddaren?
- Vackert. - Legend.
Så den är bunden till ett träd.
Och förmodligen sprang Erin runt och lekte,
som unga elefanter gör.
Och sedan trasslade sig hennes snabel in i detta.
Och ju mer hon drar, desto...
- WARREN: Det blir hårt, då? - Hårdare.
Det går trångt. Jaha, okej.
FEMKE: När de hittade henne var hennes snabel redan uppskuren
och snaran var borta.
Problemet med att detta händer är handeln med elfenben.
Ja, jag skulle gärna vilja mata en. Vad ska jag göra?
En efter en. En efter en.
Bara... Ja.
(BÅDA SKRATTAR)
Inte en chans!
- Från vänster sida. - Långsamt, långsamt.
(SKRATT)
Wow!
Inte en chans!
(SKRATT)
MAN: Kör långsamt.
(WARREN SKRATTAR)
Otroligt, mannen.
Wow.
Tack så mycket.
Verkligen, tack för allt du gör.
Detta är vår gudomliga varelse.
Ja?
Vi behöver hålla,
eftersom vi förklarar att
en människa är världens smartaste varelse,
så vi måste passa på.
Ja, vi är skyldiga dem det.
Ja, vi måste ta hand om dem.
- Ja. - För att de inte kan överleva.
Ja. Det är också vårt ansvar.
Ja, det är vårt ansvar.
Så alla våra vänner här
gör inte bara vårt jobb som vanligt,
men vi arbetar djupt, från hjärtat.
- Härifrån? - Ja.
Ja, jag känner det.
Det är verkligen konstigt eftersom jag har spelat musik hela mitt liv,
och jag älskar verkligen djur,
men alla jag möter här
engagerar sig, med sitt hjärta.
Det är så rörande.
Ja.
Och jag ser, hur jag känner inför att spela musik,
Jag ser detta med alla jag har mött som jobbar här.
Och det bara chockerar mig.
Det blåser mitt jävla lilla huvud.
Det är otroligt.
Att se passionen hos er människor.
Ja. Fan.
Och du också, du spelar din musik
och du är kopplad till detta naturvårdsarbete
som vanligtvis inte många försöker titta på.
Det är väldigt bra.
(MOTORNÄMNINGAR)
En gång försökte jag fånga en örn
och han fick mig genom min hand,
och spiken kom ut på andra sidan.
- Klon? - Ja! Klon.
Den gick rakt igenom, och jag kunde inte röra mig
för om du sedan börjar röra dig eller göra motstånd,
han skulle hålla fast hårdare.
Ja, Rio är ett exempel på det.
En gång fick en räddad örn honom, av misstag, i huvudet.
Hur gammal var Rio?
Han var sex år gammal.
Kommer han ihåg det?
- Det gör han. - Ja, det skulle han, ja.
Och han berättar stolt om det.
Ja. Som han borde.
Det är, du vet, det är en del av processen.
Det är så vi lär oss.
- Vad är det där, en örn? - En örn?
Det är en föränderlig hökörn, precis som den här.
Jag stoppade det genom foten på ett champagneglas,
- spelar fiol. - Det är också vilt.
- Ja, att spela fiol. - Det är ganska vilt också.
Ja, tja... Det är inte som en örn.
Har någon här blivit riktigt skadad av att ha gjort det här?
En...
- Alla. - Alla?
(SKRATT)
Jag antar att det är som att åka skateboard, eller hur?
Om du sätter dig upp på brädet kommer du att ha sönder något.
Ja, om du arbetar med vilda djur,
det finns många risker.
WARREN: Det gick verkligen upp för mig
det i Sumatra Wildlife Centre,
Det finns en otroligt positiv sak som händer,
eftersom det egentligen bara är ett mellanstadium
för dessa djur. Målet med platsen är att befria dem,
det för att ge dem tillbaka deras frihet.
(KVITT)
Och sedan tittade jag annorlunda på burarna här,
eftersom djuren rör sig genom dem.
De passerar bara förbi
att komma tillbaka till att bli frigiven,
tillbaka till där de borde vara.
Och jag insåg att
Det är den sortens nervcentrum i hela stället.
Det är själva kärnan i operationen.
Parken är inte en djurpark.
Det är en sista utväg.
Den försöker faktiskt göra gott
en jävla situation.
De önskar att de kunde släppa Rina lös.
De önskar att de kunde släppa björnarna loss,
men det kan de inte.
Den sorgliga sanningen är att de djuren inte kan återvända
för att de helt enkelt har blivit för mycket utnyttjade.
FEMKE: Eftersom jag har räddat många apor genom åren,
olika arter,
Jag har aldrig upplevt så traumatiserade individer
som de dansande aporna.
Att ha att göra med dem var verkligen som
en helt ny nivå av grymhet.
Den första dansande apan jag någonsin sett var Johnny.
Jag var i Jakarta. Jakarta är väldigt livligt.
Jag var på min motorcykel och stod vid ett trafikljus,
och jag hörde ett sådant ting-tong!
Typ musik, som att de använder en liten trumma.
Och jag tittade, och där var en apa,
en makak, långsvansad makak.
Och... han var uppklädd.
Och en vuxen långsvansad makak
borde vara uppe i träden.
Det var bara så hemskt
att se honom där vid sidan av gatan,
mellan motorcyklarna.
Han tiggde om pengar.
Och jag kunde inte tro mina ögon.
Just nu ville jag bara rädda honom.
Men du tänker inte betala. Jag tänker inte betala.
Jag kommer aldrig, aldrig att betala de här människorna.
Det finns ingen... Det är ingen poäng.
Apor fångas från naturen som ungar
och sedan tvingas de underhålla allmänheten.
De svälter. De blir slagna.
De är hängda. De är... bundna.
Och de är gjorda för att stå hela dagen
eftersom de lär aporna
att gå som en människa.
Så, i det ögonblicket,
när jag såg honom vid trafikljuset,
Jag gav honom löftet,
Jag kommer tillbaka en dag och jag ska rädda dig.
Jag har ingen aning om hur, men jag ska...
Jag var fast besluten att stoppa de dansande aporna.
(MUSIKEN FORTSÄTTER)
WARREN: Varför tror du att människor är så grymma mot djur?
Okunnighet.
Jag vet inte. Tror du att folk faktiskt får något roligt av det?
Jag tror det.
Det finns också folk som blir jättesugna av det.
Det finns ingen medkänsla, ingen...
Ja.
Inga...
Ja, ingen medkänsla.
Jag har aldrig kunnat förstå
hur någon kan vara grym mot ett djur.
- Ett försvarslöst djur. - Ja, försvarslöst.
Det kommer ner i jorden, och allt det har är sitt liv.
FEMKE: Och det är därför jag tycker att det är så viktigt
att vi fortsätter att kämpa,
för ja, om vi inte gör det som är rätt,
vem ska göra det?
(TYDELIG SÅNG OCH KLOCKOR PÅ AVSTÅND)
Hej! Hur mår du?
Det var fantastiskt.
Man kunde spela i timmar.
Jag väntade på att han skulle säga stopp.
Åh, han kommer aldrig att säga stopp.
(SJÄNGSLAN FORTSÄTTER)
(INSEKT KVITTRAR, FÅGLAR LÅTER)
WARREN: Ser du vulkanen?
JUSTIN: Ja.
- Så vackert. - Ja.
Bara att höra allting komma till liv, va?
WARREN: Otroligt.
- (DJURLÅTER HÖGT) - Wow, lyssna på det där.
Tydligen hade hon inte sjungit på flera år.
Hon är inlåst för...
23 år eller något.
Och hon hade inte sjungit.
Och de fick in henne här,
och efter ungefär en vecka började hon igen.
(FORTSÄTTER RINGA)
Så, jag hade precis lärt mig det...
Öhm... det, öh...
Tanken är att jag släpper lös en av fåglarna.
Ja, en av örnarna.
Och jag känner mig riktigt obekväm över det.
åh!
Det känns lite som att jag just har dykt upp för att klippa ett band.
Nej, känn inte så.
Det är ett stort ögonblick för alla,
och vi är hedrade om du släpper en av fåglarna
tillsammans med Rio.
Han är exalterad över att göra det tillsammans med dig.
Och det är fyra fåglar som ska gå fria idag.
Okej, okej.
- Tja... jag mår bättre. - Ja.
Och du är precis en del av familjen som alla andra.
Nej, jag känner absolut så, men jag känner mig bara obekväm.
Jag känner att jag helt enkelt inte vill vara den killen.
Men du är här nu och du är en del av det.
JUSTIN: Var det någon särskild person som tog hand om...?
- Efter örnarna? - Den här killen?
Nå, Herman. Noval observerar dem varje dag,
du vet, bara för att få data.
Han släpper lös örnarna, han släpper lös örnarna.
De släpper ut dem alla tillsammans.
Ni gör ju allt möjligt...
Du gör allt det tunga lyftandet och sånt, du vet?
Och det är bara... jag är så tacksam över att vara involverad,
på det sätt jag kan.
Så jag bara känner, du vet, liksom...
Som jag sa, du är en del av teamet
som alla andra här.
- Det borde du känna. - Ja, okej, tack.
- Tack. Ehm... - Ja.
Okej.
(VOKALISERADE HÖGA TONER)
Det här har verkligen tagit vägen någonstans fint nu, den här delen.
Det är verkligen... från den där lilla saken i djungeln,
till det.
Det är coolt.
(OTYDLIG)
- FEMKE: Vi ses. - WARREN: Vi ses, kapten.
KVINNA: Hej då.
(TYDELIGT PLATTER)
FEMKE: Darno byggde den här bron.
WARREN: Det förvånar mig inte.
FEMKE: Ja, det är otroligt.
WARREN: Bygger Darno allting?
FEMKE: Han bygger allting.
WARREN: Var träffades ni?
FEMKE: På räddningscentralen i Jakarta,
bredvid flygplatsen.
Han arbetade där och svetsade alla burarna.
Och sedan fick vi en orangutangunge
och han höll den -
den här stora killen, som håller i den här orangutangungen.
Det var bara så...
Hur som helst, ja. Så, ända sedan dess har vi varit tillsammans.
WARREN: Hur länge är det?
FEMKE: Vi träffades 2003.
WARREN: Ja. 20 år.
- FEMKE: Ja, 20 år.
Hur smugglar man en örn?
FEMKE: Åh, vi hade örnar som kom in i vattenmeloner
som var instängda på flygplatsen.
Inga!
Ja.
Vi hade örnar i rör, PVC-rör.
Är de drogpåverkade, eller är de...?
FEMKE: Nej, för det är mörkt och de kan inte röra sig,
de bara förblir lugna och stilla.
Många kommer säkerligen att anlända döda.
- Ja. - Ja.
Men även om de smugglar ut 10, och en överlever,
för dem är det tillräckligt med pengar
för att det finns dessa fantastiska, idiotiska, själviska människor runt omkring
som betalar pengarna.
Om de skulle stanna, är dessa djur säkra.
Och om du ser dem flyga, så är det ju det allt handlar om.
De är så vackra där uppe på himlen.
Så, Warren, ibland brukade vi bygga en bur före utsättning.
De här fåglarna, vi ska bara öppna trälådan
och ge honom chansen att flyga den när han vill.
Jag skulle gärna vilja. Vilket privilegium.
- Ja, låt oss göra det. - Okej.
Gör det tillsammans.
(SPELAR PIANOMELODI ÖVER SYNTHMUSIK MED RESONANS, LÅNGSAMT TAK)
(GLÄDJANDE)
FEMKE: Den här är väldigt speciell.
- WARREN: Fantastiskt. - Det är en flyttfågel.
Så de reser bara genom det här området.
Så vi fick vänta ett år
innan vi kunde släppa ut den här fågeln.
(MUSIK SVÄLLER)
(JUBEL OCH APPLÅDER)
(GLÄDJANDE)
(MUSIKEN TYSTAR)
(SPELAR VIOLIN UTAN ACKSPEL)
Jag tycker den andra var bättre.
(KLAVSPLATSER)
OK.
Låt oss inte använda Hammonden.
Det låter lite som en Ferris...
Det låter lite som en karneval.
MAN: Vadå?
Men pianot är bra.
(SYNTH-MELODIN SPELAS)
(OTYDLIG)
(SYNTH-MELODIN SPELAS)
Perfekt!
Fan! Vilket geni, kompis!
(MUSIKEN FORTSÄTTER)
(FALLANDE, LÅG GLISSANDO)
Ja, där kör vi.
Du menar allvar, va?
- Va? - För det som slutet.
Ja.
Du kan gå hem och visa din bror ett trick eller två.
Jag ska.
WARREN: Jag pratade med Femke i morse,
och jag ville att hon skulle veta det, öh...
...det bästa för dem
är att de lämnas ensamma
att göra det de gör så fantastiskt.
Hon, och människorna som jobbar här.
I slutändan handlar det om...
Det handlar bara om dem och djuren.
(SÅNG PÅ AVSTÅND)
WARREN: Vi sitter här i morse
och vi klirrade kokosnötter
eftersom vi vill komma till mer mark.
Och, för att fira,
Darno klättrade i en jävla kokospalm,
drog ner dem, högg av taket,
och vi klirrade kokosnötter
för att förhoppningsvis utöka platsen här lite mer
och ge den typen av skydd.
Men det känns som framtiden, det där.
Och här ser jag tro och jag ser hopp
och jag ser medkänsla.
Jag ser kärlek. Jag ser omsorg. Jag ser respekt.
Jag ser alla dessa värden
att det har tagit mig lång tid, som person,
att försöka komma till rätta med,
eller implementera i mitt liv.
Och jag tror att det är grejen
Det har verkligen slagit mig med att vara här,
verkligen djupt,
att jag, här, ser det i praktiken.
Och jag ser att det fungerar.
Jag ska dela det med dig.
- Ja. - Ja, du har den första.
Nej, nej, nej. Snälla, snälla.
- Du tar den första. - RIO: Jag tar köttet!
Ja, ta köttet.
Jag har ägnat vad jag kan åt detta.
Jag tror att jag alltid har haft det, men nu har jag verkligen gjort det.
Därför att...
Jag menar, du vet, det är på grund av vilka ni är.
Och du är ett bevis på att människor kan vara fantastiska.
och att folk bryr sig.
(JAG ÖNSKAR ATT JAG VISSTE HUR DET SKULLE KÄNNAS ATT VARA FRI AV NINA SIMONE PLAYS)
(SKRATTAR) Stopp.
Skål.
(OTYDLIG)
- Skål, Femke. - Skål, Warren. (SKRATT)
- Jag älskar dig väldigt mycket. - Älskar dig också.
Okej.
- Tack så mycket. - Tack.
- Vi ses snart. - Ja.
Tack så mycket.
Tack så mycket för ditt stöd.
Tack. Tack, broder.
Åh, fan!
Åh, sluta, snälla. Stopp. Vänta.
Fan. Jag glömde att ge henne det jävla tuggummit.
Rio.
Ge detta till din mamma.
Okej? Ta det.
(MUSIKEN FORTSÄTTER)
För mig?
- Nej. - Ja.
Och den där?
Det är lådan för det.
va?
Det är otroligt.
Skatt. Skattkista.
Det här är otroligt.
♪ Även om jag är alldeles för sent ute
♪ Jag skulle börja om på nytt
♪ Nåväl, jag önskar att jag kunde vara som en fågel på himlen
♪ Vad sött det vore om jag upptäckte att jag kunde flyga
♪ Åh, jag skulle sväva mot solen och titta ner på havet
♪ Då skulle jag sjunga för jag skulle veta, ja
♪ Då skulle jag sjunga för jag skulle veta
♪ Jag skulle veta hur det känns
♪ Jag skulle veta hur det känns att vara fri, ja, ja
♪ Åh, jag vet hur det känns
♪ Ja, jag skulle veta, jag skulle veta hur det känns
♪ Hur det känns att vara fri, Herre, Herre, Herre, ja... ♪
Ja, när jag flyttade in,
Jag hade det där fotot på en död häst,
och pappa i en säng.
(SKRATTAR)
De är i ett färskt sälklipp,
fortfarande med avokado-klistermärket på,
och insvept i Glad Wrap.
JUSTIN: Det är perfekt.
Och det hade denna verkligt allvarliga ton från krematoriet -
"Detta är de sista jordiska kvarlevorna
"av den avlidne John Hunt Ellis."
"De placerades i en container,
"och vi bekräftade det,
"när den lämnade denna anläggning,
"Containern innehöll endast de kremerade mänskliga kvarlevorna"
"av den avlidne John Hunt Ellis."
Den dagen han dog kom en kaplan förbi
och frågade om jag ville göra de sista ritualerna.
Hans präst från sin kyrka kom in,
och det var en extraordinär upplevelse,
och min bror dök upp, min äldre bror.
Prästen kom och började göra det heliga vattnet,
och, du vet, oljan -
smörja in huvudet och sånt här.
Som vår Herre har lärt oss, kan vi med tillförsikt säga
vår Fader...
Och vi bad Herrens bön.
Och jag började... jag kunde höra min röst.
Jag kunde höra Stevens röst.
Och jag kunde höra pappas röst,
eftersom min pappa alltid läste det för oss,
sa det till oss varje kväll, som barn.
Jag sträckte mig fram och tog tag i hans hand,
sådär,
så vi bildade den här cirkeln med pappa.
Och den här energin bara tappade kontrollen.
Det var precis så här... (IMITERAR ELEKTRICITETSSURRANDE)
Och min bror bara tittade på mig och sa,
"Kände du fan det?"
Och jag sa: "Jag kände det."
Han tittade på killen och sa:
"Kyrkesherre, hur gjorde du det?"
Prästen säger bara: ”Det gjorde inte jag.”
Och sedan tittade han på mig, och sa,
"Vet du vem som gjorde det?"
Och jag var liksom...
Han säger: "Det var den gamle mannen som gjorde det."
Han säger: "Den gamle mannen tog oss dit han ska."
Han sa: "Grabbar, det kommer att ordna sig."
Så här är det.
Tog oss till kanten,
Och sedan sade han: "Gå tillbaka."
Så, du vet, jag tror min fars,
du vet, sista gåvan till oss
var att föra Gud in i det där... sjukhusrummet,
den här lilla...
Rum i Ballarat.
Och sedan går Steven till mig,
"Vet du hur det var?"
Han sade,
"Det är som när vi såg de där clownerna"
"när vi var barn."
(BARNEN PLATTRAR TYDELIGT)
(TYDELIG SÅNG)
(BARNEN FORTSÄTTER ATT PRATA PÅ SITT EGET SPRÅK)
WARREN: Ja, jag ska faktiskt bara säga en liten sak till.
Jag pratar för mycket, men... jag ska bara...
- En liten bit i början. - MAN: Okej, Warren.
- WARREN: Okej? MAN 2: Se upp med vad du säger.
WARREN: Säg till när du är igång. Är vi igång?
Eh, hej, mina damer och herrar,
Det här är Warren Ellis,
lyssnar på radioprogrammet.
Och, öh, det här är en sång som min pappa brukade sjunga för mig
när jag var liten.
Detta kallas Mis'ry är mitt mellannamn,
skriven av skrikande Johnny Ellis.
Och det är anledningen till att jag är den jag är idag.
(COUNTRYGITARRSPELAR)
JOHN: ♪ Ja, du tittar på en man som är väldigt ledsen
♪ För elände och tårar är allt jag någonsin upplevt
♪ Jag har upptäckt att det är sant som någon en gång sa
♪ En man som älskar en kvinna har det bättre som död
♪ Mis'ry är mitt mellannamn
♪ Och jag har förtjänat det för att jag upplevt sådan smärta
- WARREN: ♪ Tja, jag brukade älska en kvinna nere i stan - JOHN: ♪ Gjorde du det?
♪ I min lilla barnvagn med henne, på tur runt
♪ Genom hela sommaren älskade hon mig gott
♪ Hon lämnade mig i vinter med en läckande huva
BÅDA: ♪ Mis'ry är mitt mellannamn
♪ Och jag har förtjänat det för att jag upplevt sådan smärta
JOHN: Spela det, din lille jävel!
(VIOLINSOLO)
WARREN: Jag dansar!
(VIOLINEN FORTSÄTTER)
Ja, pappa, säg mig!
JOHN: ♪ Att älska en kvinna är verkligen inget skämt
WARREN: ♪ Det är inget skämt
JOHN: ♪ Man har aldrig roligt och blir pank
- ♪ Älskar den där tjejen, ja, jag måste ha varit arg - ♪ Jag måste ha!
JOHN: ♪ En hund är den enda vän en människa någonsin haft
BÅDA: ♪ Mis'ry är mitt mellannamn
JOHN: ♪ Och jag har förtjänat det för att jag upplevt sådan smärta
WARREN: ♪ Nåväl, jag ska hitta en hund som känner sig nedstämd
♪ Han kommer att bita alla och han kommer att bita mig också
♪ Täckt med skabb och massor av loppor
♪ Han kommer att ha ungefär lika många vänner som jag
BÅDA: ♪ Mis'ry är mitt mellannamn
♪ Och jag har förtjänat det för att jag upplevt sådan smärta
WARREN: Ja, ge mig lite smärta.
♪ Åh!
(GITARRSOLO)
♪ Hallå!
♪ Åh!
BÅDA: ♪ Ja, du tittar på en man
♪ Det är väldigt sorgligt
♪ För elände och tårar är allt jag någonsin upplevt
♪ Jag har upptäckt att det är sant som någon en gång sa
♪ En man som älskar en kvinna har det bättre som död
♪ Mis'ry är mitt mellannamn
♪ Och jag har förtjänat det för att jag upplevt sådan smärta. ♪
(MUSIKEN SLUTAR, APPLÅDER)
WARREN: Det är en succé.
Hur lät det där inne, Andy?