Downloaded from YTS.MX
Přivítejte na pódiu Fern Brady!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Čau!
Vítejte na mém stand-upu
Autistic Bikini Queen.
Horší název pro stand-up jsem snad ještě nevymyslela,
zvlášť proto, že asi přiláká publikum, které bere všechno doslovně.
Je mi to moc líto, ale o autismu to dneska moc nebude.
Já ale jsem skutečná autistka.
Během lockdownu jsem za autismus dostala na vysvědčení jedničku s hvězdičkou.
Co jsem to začala lidem říkat, tak to pro mě není jednoduché,
protože v autistické komunitě nejsou sexy ženy moc vidět.
Tak mě napadlo: „Buď tou změnou, kterou chceš vidět ve světě.“
Zatím jsme na to s Gretou Thunberg samy.
Ona řeší klimatickou krizi.
Já dělám vtípky o stříkání. Ne všichni můžem být hrdinové.
Jak už jsem říkala, dneska to nebude o autismu,
ale ve stručnosti to je tak, že to, co já vnímám jako efektivní komunikaci,
spousta lidí považuje za neslušné chování.
A to i když se snažím, abych se chovala dobře a správně.
I když se snažím lidem pomáhat.
Jednou jsem se snažila utěšit mámu.
Brečela, protože babičku zrovna odvezli do nemocnice kvůli demenci.
To se stává.
Nerada se s mámou objímám, nerada na ni jakkoliv sahám.
Proč taky? Nerandím s ní. Fujtajbl!
Nebudu sahat na svoji mámu!
Jako takový kompromis jsem natáhla ruku a položila ji na její rameno.
To je skoro jako objetí.
A řekla jsem: „Mami, odteď už bude jenom hůř.“
Kdo tomuhle tleská?
Nesmála se a netleskala jako vy. Akorát začala ještě víc brečet.
Už vím, co jsem měla udělat.
Po každém společenském trapasu si přečtu, co máte správně udělat.
A správně byste měli říct nějakou lež, která by ji utěšila.
Nějakou prázdnou frázi. Něco jako:
„Neboj, mami. Naděje umírá poslední. Po dešti vyjde slunce.
Kdo ví? Třeba někdy babičku za hezkého dne posadíš k oknu.
A ona si bude užívat sluneční paprsky
a mozek jí už úplně vypoví službu.“
Ale ne!
Nerada lžu.
Umím lhát, ale kdykoliv to zkusím,
tak to s tím lhaním přeženu.
Vždycky je to něco ve smyslu: „Neboj, mami.
Za týden bude babička v soutěžním pořadu Na lovu.
Tak jí sbal noční košili.
A odvez ji z nemocnice. Všecko bude v pohodě.“
Jejda mane.
Vy neurotypičtí lidi máte něco, co bych popsala jako patologický sklon
snažit se všechno za každou cenu urovnat.
Když říkám neurotypickým lidem, že jsem autistka, někdy mi odpoví:
„Neboj, Fern, to je superschopnost.“
A já na to: „Fakt?
Fakt superschopnost?
Fakt by bylo lepší, kdyby Superman místo nadlidské síly
a schopnosti vmžiku obletět celý svět
akorát mlel o depresivní básnířce z 60. let 19. století Sylvii Plath,
aniž by si mohl jakýmkoliv způsobem všimnout toho, že vás to vůbec nezajímá?“
Superschopnost.
Další věc, co jsem zjistila o své identitě...
Vždycky o mě mluví jako o „skotské komičce Fern Brady“.
A mně to leze na nervy, protože Brady je irské příjmení.
Moje rodina je celkem dost irská.
Opravdu... Skotští komici i další Skoti, co znám,
slaví svátek svatého Ondřeje, milujou Roberta Burnse, kilty i haggis.
Můžu se na vás napojit, jenom pokud jste taky katolíci.
Pokud vám každou neděli zpívá nějaký pedofil a cappella...
V jednotě Ducha svatého...
Otce všemohoucího...
...jste má krevní skupina.
Nechala jsem si udělat takový ten online test DNA.
Věděla jsem, že mám irské kořeny. Ale podle testu jsem z 98,3 % Irka.
V Irsku jsem nikdy nežila. Jo, super!
Mí rodiče nikdy nežili v Irsku. Tohle je důkaz síly skotského sektářství.
Jsou to samí katolíci, co se mezi sebou pořád dokola množí.
A každá nová generace má o něco chlupatější obličej.
Mám hroznou radost z toho, že nejsem Britka.
Jsem Britka jen z 1,7 % a to mám z toho,
jak mi po přestěhování do Londýna plivl do oka bezdomovec.
Hodně chodím do posilovny.
Aspoň se o to snažím, protože lidi si mě během vystoupení fotí,
a když ty fotky vidím, tak se mi chce umřít.
Do jedné posilovny mám zákaz vstupu,
protože jsem napadla chlápka, co mi radil, jak správně dělat mrtvý tah...
Fakt!
Chtěla bych tričko s nápisem:
„Ať mě vidíš dělat s činkou cokoliv, nepřibližuj se. Ani když budu dělat tohle.
Nemluv na mě.“ Nevím, jak to dostanou na tričko, ale chápete.
Návštěvy posilovny si musím nechat na turné po Skotsku.
Tam jsou posilovny tak luxusní, že mě to láká domů.
A víte proč? Protože tam nikdo není...
Akorát tam poletuje listí.
Ve skotské posilovně by se žádný Skot neodvážil mi radit, jak dělat dřepy.
Zdá se, že Skoty do posilovny dostane jen doktor po tom,
co dostanou infarkt nebo tak něco. A to je paráda.
Na zdravý životní styl já totiž dbám. To ode mě lidi většinou nečekají.
Dbám na zdravý životní styl, a to pořád víc a víc,
protože jsem stará a tohle je práce pro mladice.
„Jsem hrozně stará.
Mám depresi a jsem hrozně stará.
Je mi 36. A to...“
Jo, tamhle se tomu jeden děda směje.
Prošedivělý obličej, co dává najevo: „To není žádný věk!
Vypadáš jako nenarozený plod!
Jak se opovažuješ!“
Pardon, vím, že nejsem až tak stará, ale když je vám 36 let,
musíte se smířit s tím, že některé věci už v životě nezažijete.
Váš život nebude vypadat tak, jak jste si ho představovali.
Já jsem si vždycky myslela,
a teď to myslím upřímně, že jsem člověk, co chodí...
Znáte ty orgie v maskách, kam chodí lidi ze střední třídy?
Jak z filmu Spalující touha?
Víte, o čem mluvím.
Fakt jsem myslela, že v tomhle věku už s tím budu mít zkušenost.
Nejde o to, že teď před čtyřicítkou už nebudu moct chodit na orgie.
Ale že kvalita pozvánek na orgie
pro mě začne odteď dost klesat.
Nebude to ples s maskami.
Bude to špinavá swingers párty
inzerovaná na Gumtree.com
v nějakým hrozným zapadákově, třeba ve Swindonu.
Ve Swindonu jsem nikdy nebyla, ale když tam lidi vystoupí, hned je ve vlaku líp.
„Najednou se nebojím.“
Půjdu na orgie ve Swindonu.
Baculatý instalatér mi nabídne slaninový snack.
Ne z porcelánové misky, jak bych si to přála,
ale z polystyrenové.
Pak přijde řada na pořádnou kuřbu.
Vděčně se do toho dám, všude bude plandat moje povislá kůže, co se chystá na smrt.
Konec se blíží a tělo to ví.
To je v tomhle věku těžký. Na obličeji máte až příliš moc volné kůže.
Pořád víc a víc selfíček musím fotit z tohohle úhlu,
aby mi ksicht spadl dolů k uším
a zase byla vidět ta pravá Fern.
Moje prsa bývaly parádní. Omlouvám se, jestli to někomu z vás vadí,
ale byl na ně spoleh a byly skvělý.
Nemusela jsem si s nimi dělat hlavu, protože byly...
No a pak během lockdownu se asi dostaly do deprese
a jako všechno ostatní začaly chřadnout a klesat k zemi.
A pak mě napadlo něco, co mě vyděsilo:
„Hele, vždyť teď mám peníze. Mohla bych si nechat udělat prsa.“
A pak se ozval druhý hlásek: „Ne.
Jen ať ti shnijou pod šaty.
Už si svou slávu užily.
Teď budu za hvězdu já.“
Rok 2006, Edinburgh. To byly moje prsa na vrcholu.
Tehdy jsem dělala striptérku. Lepší život si nemohly přát.
Kdysi jsem se cítila blbě, když jsem lidem říkala, že jsem dělala striptýz,
ale s tím, jak se mění doba, co všechno dělají mladé holky na OnlyFans
nebo co vidíte na Facebooku na fotkách z dovolené,
tak být striptérkou před 15 lety
začíná znít podobně jako tančit ve 20. letech charleston.
Zvláštní, že?
Vždycky mám pocit, že starší lidi v publiku si myslí:
„Neboj. Kdybys byla moje dcera, tak bych tě stejně vydědil.“
Ale zároveň mladí lidi z Generace Z...
Jo, řeknu „striptýzový klub“ a vy na to: „O jakém kuriózním kabaretu to mluvíš?“
A pak natočíte porno, dáte ho na TikTok a na hoverboardu odletíte vstříc obloze.
Nevím, co teď ti mladí dělají. No nic...
Teď mi pod oblečením chřadnou prsa
jako dvě seschlý stařenky, tak si je představuju.
Představuju si, jak spolu vzpomínají
na starý dobrý časy ve skotských strip klubech.
Jako ta stará žena na začátku Titanicu.
Vzpomíná na svůj život a na to, jak furt prcala.
Tihle to chápou.
Přesně o tom byl Titanic.
Ona si užila na lodičce. A on to nedal.
„Koho to zajímá? Byl chudej! Slez z těch dveří, Jacku!“
Podobně i moje prsa vzpomínají na minulost.
Dvě stařenky. „Eileen, pamatuješ, jak muži platili za to, aby nás viděli?
Ano, starý dobrý časy.
Fern nás měla skoro až u uší.
A teď klesáme směrem k jejímu pupíku,
klesáme do hrobu,
jedna z nás asi rychlejc než ta druhá.
Tak se měj, brouku.“
„Nebuď tak negativní, Agnes.
Pamatuješ, jak nám Kaddáfího synovci nabídli 40 liber za soukromý taneček?
Teda aspoň tvrdili, že jsou Kaddáfího příbuzní.“
To byly časy.
Někdy si lidi myslí, že to tím Kaddáfím jsem si vymyslela,
abych ten příběh opepřila detaily, což mě fakt uráží,
protože já toho o libyjské politice nevím dost na to, abych si to vymyslela.
Jak myslíte, že vím, kdo je Kaddáfí? Potkala jsem jeho synovce ve strip klubu.
Nově tam stojí mexická restaurace, protože gentrifikace je zhoubou zvrhlíků.
Když teď nastává podzim mého života
a já se přehoupávám do jeho druhé půlky,
tak jsem si uvědomila a slíbila si,
že přestanu být poseroutka.
Na pódiu prý působím sebejistě,
ale jinde jsem hrozně stydlivá. A s tím je potřeba skoncovat.
V noci po vystoupení se ráda procházím.
Abych dohnala svou denní dávku kroků.
Ale když jste žena, co ráda chodí v noci,
tak každou procházku kazí myšlenky na vaši vraždu.
A vůbec vám to nepomáhá uvolnit se a zbavit se stresu.
Mám pocit, že si teď říkáte: „My tyhle myšlenky nemáme, my jsme normální.“
Tak já mám dva důvody, proč se v noci bojím chodit ven.
Zaprvé mám otce,
který až nepřirozeně moc přemýšlí o mé vraždě.
Vím, že rodiče mívají strach, ale něco vám řeknu.
Kdykoliv tátovi z procházky zavolám, jako první mi řekne:
„Nenech se zavraždit!“
A já na to:
„Mám na víc, tati.“
Jakože...
Ženy, pokud jste v noci na procházce nervózní,
tak vám řeknu fakt, kterým utěšuju sebe i svého otce, na kterýho to ale nezabírá.
Statisticky je mnohem pravděpodobnější, že vás zabije muž, se kterým jste přišly,
takže bude nejlepší, když nahodíte kabátek, botičky,
vypadnete odsud a doženete kroky.
Je to v mnoha ohledech zdravější varianta.
Zadruhé, můj táta se takhle chová od mých pěti let.
První školní den mi k brašně připevnil píšťalku
a řekl mi: „Tak hele, jestli se tě někdo pokusí unést,
tak zapískej na píšťalku. A pořádně.“
Kromě toho, že mi tím zadělal na tu nejtraumatičtější školní vzpomínku...
Byla jsem pak pořád ve střehu a čekala, až mě někdo nacpe do dodávky...
Nebylo to náhodou jako poslat vojáka do boje s lžičkou?
Co jsem jako měla dělat? Vypískat pedofily veselou melodií?
Unášením dětí překonali docela dost společenských tabu.
Takže kdybych začala...
k ničemu by to moc nebylo.
Akorát jsem z toho v dospělosti úzkostlivá.
A další důvod, proč se bojím, a myslím, že jde o dobrý důvod, je,
že bydlím ve městě jménem Londýn.
Dala jsem tomu deset let. A nepřirostl mi k srdci.
Myslím, že po deseti letech se dá říct,
že buď vám vyhovuje, že jsou lidi hrozný kurvy, anebo ne.
To vám k srdci nepřiroste.
Je to děs.
Ten Londýn, co jsem vídala v televizi, to ani nepřipomíná.
Nemyslím, že je to vina Londýňanů. Místní komici se ke mně chovají hezky.
Je to vina filmů Richarda Curtise,
které zobrazují anglickou střední třídu tak,
jak jsem ji ve skutečnosti ještě nezažila.
Vyrůstala jsem na filmech typu:
„Jmenuju se Will a pracuju v půvabném knihkupectví v Notting Hillu.
Tady jsme všichni přátelé.“
„To je super, Wille. Knihy já miluju.
Ale tady ve Skotku mi za jejich čtení rozbijou hubu.
Tak já se k tobě a ke tvý podezřele bělošský skupině přátel přidám.“
Přijdu do Londýna. Nikdo se tam nepřátelí. Will a jeho knihkupectví nikde.
Místo toho žiju v části Londýna zvané Lewisham,
která je zcela zpustošená.
V místním Tescu se lidi hádají s pita chlebem.
A já si říkám: „Budou mít víc přátel než já?“
Jeden chlápek mě tam po parkovišti pronásleduje tak často,
že už při běhu ani neměním výraz v obličeji.
Film Muppets: Vánoční koleda lépe reprezentuje to dickensovské peklo,
kterým je Londýn v roce 2023, než film Láska nebeská. Fakt.
Nechci tady Londýn akorát kritizovat.
Jenom potřebujeme, aby byl ve filmech lépe vyobrazován.
A víte proč?
Jeden kamarád odjel na dovolenou ze Skotska do New Yorku,
a když se vrátil, ptám se: „Tak co New York?“
A on: „Paráda.
Když jsem tam přijel, tak jsem nasedl do žlutýho taxíku
a jeho řidič byl hroznej hajzl,
úplně jako ve filmech!“
Však víš, jací jsou ve filmech. ‚Dej pokoj! A dones mi kafe!‘
Jsou to hajzlové jako ve filmech o New Yorku.“
A tehdy jsem si uvědomila,
že potřebujeme lepší a přesnější romantické komedie z Londýna.
Třeba sledovat zamilovaný páreček
v nočním autobusu do Lewishamu.
„Cože, Henry? Říkáš, že jsem tvoje životní láska?
Neslyšela jsem tě, vzadu v autobuse nějaký týpek vyřvával, že je zabiják.“
Pak je ten muž honí a oni ruku v ruce utíkají a smějou se.
Následuje líbačka před hořícím odpadkovým košem
a malé holčičky, co vyrůstají ve Skotsku, ukážou na televizi
a řeknou: „Tam chci žít, až vyrostu.
V Londýně.“
Londýn nemůže za to, že se pořád bojím. A domů se vrátit nemůžu.
Sním o tom, že se jednou přestěhuju zpátky domů.
Ale Londýn vás změní.
Stane se z vás takovej hajzl, že už se nemůžete odstěhovat.
Takhle mi došlo, že mě Londýn moc změnil.
Snídala jsem v jedné kavárně v Glasgow
a přišla ke mně nějaká 85letá stařenka a povídá:
„Moc hezká snídaně.“
A já si tu snídani okamžitě instinktivně zakryla. „Vypadni!
Nedám ti svý párečky ani nic jinýho!“
Takže už musím zůstat v Londýně.
Na turné jsem hodně úzkostlivá.
Když tohle děláte, musíte sama cestovat, sama přespávat po hotelech
a to mi moc nejde.
Jela jsem vlakem z Edinburghu do Glasgow
a byli tam tři hodně hlasití a dost ožralí Skotové.
Měli byste o mně vědět,
že i přes svůj silný přízvuk žiju v Anglii už 13 let,
takže ožralých Skotů se už bojím úplně stejně jako vy všichni.
Tak jsem ty hulváty pozorovala.
Kromě nás v tom vagónu nikdo nebyl a já měla sluchátka, co potlačují hluk,
ale představovala jsem si, co o mně říkají. Určitě říkali:
„Až vystoupíme, tak tu svini zabijem.
Jen tak ze srandy.“
Třásla jsem se. Poblíž Glasgow jsem si jedno sluchátko sundala,
abych zjistila, jaké se mnou mají plány.
A víte, na co ten jejich kápo ukazoval a co vyřvával? Křičel:
„Chci vědět jen jedno, kluci.
Co je v hnědý omáčce?“
To...
Nikdo neznal odpověď.
Tehdy mě napadlo jednak to, že to moje úzkost už přehnala.
No a pak přece tamarind, ne?
V hotelech se mi to stává taky.
Často se jdu do hotelu ubytovat během pátku
a čeká mě víkend, během kterého budu sama chodit po vystoupeních.
Často se ubytuju v hotelu
a jsem tam jediná, co není na rozlučce se svobodou.
Jednou se takhle ubytovávám a bylo tam tak 50 příšerných chlápků.
Bez urážky konkrétním mužům.
Ale je děsivé, když takhle někde vyřváváte.
Chováte se jako stádo a můj malinký ženský mozeček na to: „Ale ne.
Musím odsud vypadnout.“
Když je někde rozlučka se svobodou, bývám tak nervózní,
že do sebe ani nedokážu nacpat snídani, protože mám strach.
Přijdu na snídani, pokusím se něco sníst,
ale skončí to tak, že myslím jen na svůj toust
a na to, co se s ním děje v toustovači zkázy!
Pak mě napadne: „Hele, tak tady tu snídani nech.“
Rozlučky se svobodou mě děsí.
Ale v posledním roce jsem si řekla: „Vzpamatuj se, Fern.
Jak tě může děsit rozlučka se svobodou?
Vždyť jde akorát o partičku mužů, kteří se účastní rituálu.
Jasně, u snídaně pijou vlastní chcanky.
Jo, i dneska jsou v kostýmu Borata.
Ale to všechno proto,
že jeden z nich miluje Sarah.
Miluje ji tak moc,
že si ji vezme za ženu, protože skutečně věří,
že jejich láska bude věčná.
A to je fakt ubohý.“
Koho by něco tak ubohého mohlo děsit?
Je to parta kluků, co slaví Darrenovu lásku k Sarah.
Nedovedu si představit, že bych se vdala nesarkasticky,
leda by mi za to Channel 4 zaplatil kvůli nějaké zvrhlé reality show.
Není to proto, že bych byla cynická nebo zahořklá.
Randění mi jde dobře. Možná až moc dobře.
S jedním klukem chodím už deset nebo jedenáct let, strašně dlouho.
A všichni naši známí se žení a vdávají.
I když je mi 36, připadám si na 18, takže mi to celé přijde divné.
Vždycky svému klukovi říkám: „Proč se ti kreténi berou? Proč se berou?“
A on: „Myslíš naše kamarády?“ „Jo.“
Vždycky mi řekne totéž: „Už jsem ti to přece říkal.
Lidi se berou, protože chtějí příležitost
vyznat si vzájemně lásku přede všemi příbuznými a přáteli.“
Tohle on říká.
To je něco, že?
Směju se, protože abych tohle udělala, musela bych být totálně sjetá.
Jasně, pojďme natočit domácí porno. Akorát s mými emocemi!
Nebudu někomu vyznávat lásku před všemi příbuznými a přáteli.
Hele, vy jste se možná vzali a máte normální a milé příbuzné a přátele,
kteří můžou být poblíž zdroje alkoholu.
To já nemám.
Nebudu vyznávat svou lásku před Julií,
ženskou z Milton Keynes, co si táta vzal v roce 2014.
Vždyť ani neznám její příjmení!
Pak bych musela zacálovat jejího lososa nebo kuře
a Julie by to jako obvykle poslala zpátky do kuchyně.
Nebudu vyznávat svou lásku před strýcem svého kluka,
bývalým členem Irské republikánské armády a postrachem rodinných akcí.
Je super, že znáte IRA. V osmdesátkách byli dost známí, že?
A úplně nejlepší by bylo, kdyby to celé uváděl takový divný prcek,
který nemůže mít přítelkyni a pravděpodobně je sexuální delikvent.
Neskutečná romanťárna!
Jedna věc mi nejde do hlavy.
Jak se můžeš podruhé oženit,
když jsi to napoprvé tak zvoral, tati?
Jak je možné, že se během svatebních slibů na druhé svatbě neposereš smíchy?
Jak u toho udržíš vážnou tvář?
„Slibuju, že tě budu milovat a ctít...
Tentokrát možná i jo! Haha.“
Hele, není to tak, že bych nebyla romantická duše.
Když někoho miluju, tak pořádně. Moje láska je dost intenzivní.
Ale nechci se vyznávat z lásky ke svému klukovi
před hromadou lidí, tím bych to celé shodila.
Lidi se zamilovávají z různých důvodů.
A někdy tyhle důvody zaznívají během svatebního obřadu.
Lidi mě obvykle na své svatby nezvou. Proč asi?
Lidi tam někdy říkají, proč se zamilovali.
Nechci, aby na naší svatbě všichni kouleli očima,
když řeknu: „My se zamilovali poté,
co mi během asi tříletého období významně vylepšil schopnost získat úvěr.
Ale nejvíc mě dostal, když místo dovolené na lyžích šel se mnou na potrat.
Překrásný příběh!
Co nevidět o tom Disney natočí animák.
Potratová princezna.“
Tohle se mi na životě v Anglii líbí.
Můžete říct slovo „potrat“ a lidi na vás nevytáhnou vidle
jako ve Skotsku.
Ve Skotsku řeknete „potrat“ a lidi se bojí, že je vidí Ježíš.
No a v Anglii spousta bohatých lidí ze střední třídy zařve:
„Jo, zabte ta mimina!
A dostudujte. Společenská mobilita je důležitá.“
Paráda.
Nechci, abyste si mysleli, že jsem proti všemu tradičnímu.
Můj pohled na manželství je dost tradiční, asi tradičnější než pohled většiny lidí,
protože podle mě je manželství o sloučení aktiv
za účelem vytvoření úspěšného finančního páru!
Tamhle někdo přikyvuje.
Proto manželství vzniklo. Za účelem slučování farem,
slučování rodinného bohatství a moci.
Láska v tom nebyla. Tu k tomu přihodili později,
aby nalákali ženské, kterým se to nevyplatí.
Vyplatí se to jen chlapům.
Kontrolujeme vám znamínka. To není fér.
Znamínka na zádech. To se ženám nevyplatí.
Láska v manželství je jen lest. Láska je blud,
což dokazuje spousta žen, které si myslí,
že se jim jiné ženy snaží ukrást jejich ohyzdné partnery a manžely.
Něco vám řeknu.
Ženy, co randí s hezouny, nemívají návaly žárlivosti. Ne.
Ty mívají jen ženy, co randí s obludami.
Asi jsou padlé na hlavu.
Jakmile vyžunknou flašku prosecca:
„Drž se zpátky od mýho Tonyho!“
„O Hnusáka Tonyho nemá nikdo zájem.“
Jakože: „Jsem ráda, že jste se našli.
Ale Hnusáka Tonyho nikdo nechce, a když se ho...“
Žárlivost je strašně nedůstojná emoce.
Dopřej své lásce svobodu. To neustále opakuju svému klukovi.
„No tak už jdi. Jdi pryč. Najdi si milenku.“
Dopřejte jim svobodu. Nedržte se jich zuby nehty.
Jinak to vypadá, že v ruce držíte hovno a nechcete se ho pustit. Fuj.
K desetiletému výročí jsem chtěla uzavřít registrované partnerství.
To teď v Británii jde místo svatby.
Chtěla jsem uzavřít partnerství
a začala jsem vyplňovat potřebné formuláře.
Musíte je vyplnit. Děsná nuda.
A pohánět vás musí romantika.
Tak jsem to vyplňovala a myslela při tom na lásku
a na poslední stránce mi došlo, že platební kartu mám v patře,
tak jsem ten notebook zabouchla.
Do řiti. Láska, to je síla, ale ne taková síla
jako dokument na Netflixu o Pamele Andersonové.
Do toho partnerství ale vstoupím.
Chtěla jsem to realizovat,
protože přece jenom chci to samé, co každá malá holka.
Chci převést práva na to,
aby mě někdo odpojil od přístrojů, ze svého otce na svého partnera.
Protože když budu ve vegetativním stavu, tak věřím, že můj kluk je pragmatik
a že mě od těch přístrojů hezky odpojí,
nebo mě udusí polštářem, až tam nikdo nebude,
a po úspěšné mediální kampani si odpyká středně dlouhý trest ve vězení.
Můj táta je silný katolík. Je proti eutanazii.
To mi dal jasně najevo.
Jestli se mi za svobodna něco stane,
tak víte, co můj táta udělá.
Bude mě vozit sem a tam.
Do Disneylandu. Do Lurd.
Zpátky do Disneylandu, zpátky do Lurd,
pořád dokola a dokola, zatímco já budu vymrkávat:
„Požeňme to k Vrchnímu soudu!“
„Ne, naše dcera tam pořád někde je.
Občas ji za hezkého dne posadíme k oknu.
Sluneční paprsky na tváři má ráda,
což poznáte z jejího zcela netečného výrazu.“
Já se budu snažit dosáhnout na píšťalku.
A vymrkávat zprávu: „Zabij mě, taťko!“
Je super, že někteří z vás mají rádi smrt.
Ta lidi sbližuje, že jo?
Hodně jsem o smrti přemýšlela,
protože s tátou často mluvíme o nebi a o tom, jestli existuje,
a táta si myslí, že když umřeme,
tak se z nás stanou cherubíni bez tělíček a z krku nám budou vyrůstat křidýlka.
Je super slyšet Skota z pracující třídy obhajovat tuhle pošahanou teorii.
Nevěřím, že po smrti nás čeká tohle. Nejsem střelená.
Myslím, že když umřeme,
tak se z nás stanou duchové, co poletujou po onom světě
a čekají, až je kontaktuje nějaký jasnovidec.
Tak to je.
S jasnovidci mám pár zkušeností.
Šla jsem za médiem, co mluví s mrtvými.
Byl docela afektovaný.
Řekl: „Chcete kontaktovat někoho na onom světě?“
A já: „Jo, strejdu Johna.
Mého oblíbeného strejdu. Umřel, když jsem byla malá.“
A ten chlápek se odmlčel, jako kdyby fakt někoho kontaktoval, a pak řekl:
„Ten s váma teď nechce mluvit.“
Mám nízké sebevědomí ohledně své popularity i mezi živými.
Takže vědět, že někdo, kdo má před sebou jen nekonečnou věčnost,
řekne: „Ne, s tou krávou mluvit nebudu,“
mému sebevědomí moc nepomohlo.
Ale smrt...
Myšlenka na smrt dokáže změnit váš pohled
na lásku a manželství.
Ideologicky jsem proti manželství.
To asi v první půlce vystoupení nebylo úplně poznat.
Jsem dobře vychovaná dáma.
Ale tenhle názor se dá změnit vcukuletu.
Loni koncem roku mi nebylo dobře a můj doktor... Měla jsem divné příznaky.
Doktor mě poslal na magnetickou rezonanci hlavy.
To není dobré.
Hned v den toho vyšetření mi zavolal.
To je ještě horší. Řekl: „Tohle je velmi nečekané, slečno.
Na mozku jsme vám našli výrůstek. Musíte hned k nám.“
Zbytek toho, co říkal, jsem neposlouchala.
Spustila jsem kvílivý pláč.
Říkala jsem si: „Umřu, zrovna když se mi rozjíždí kariéra,
a promarnila jsem roky života,
celý roky tím, že jsem si na Instagramu ukládala fotky lidí, co nesnáším,
a posílala jsem je kamarádům.“
„Čum na tu píču.“ Odeslat.
No jo, ale byl to fajn život!
Vidím, že někteří z vás to měli stejně...
Na smrtelné posteli budem vzpomínat na to samé.
Naše nejšťastnější vzpomínky budou ty, ve kterých čučíme do mobilu
a snažíme se ve tři ráno neusnout.
„Dokážu pochopit, že má tahle kráva narozeniny,
ale narozeninový týden?“ A pak...
vám mobil spadne na vaše obří čelo.
A příspěvek svý úhlavní sokyně olajkujete svým ksichtem.
Vždyť ji ani nesledujete!
Takhle se to vždycky provalí.
Takže doktor mi zavolal špatnou zprávu.
Okamžitě jsem se rozbrečela a vydala jsem se obývákem za svým klukem.
A povídám mu: „Možná mám rakovinu mozku.
Nechceš si mě vzít? Co bys řekl na extrémně heteronormativní svatbu?
Se vší tou hrůzou. Chci být v bílém.
Chci, aby mě táta odvedl k oltáři, i když je pošahaný.
Chci to se vším všudy.“
To mi ten feminismus dlouho nevydržel, co?
A můj kluk, který by měl být taky proti manželství,
na to opáčil: „Ano, vezmu si tě.“
Plakal.
Bylo to dojemné.
Den nato jsem šla k doktorovi.
A doktor mi řekl: „Dobré ráno, slečno.
Na mozku jsme vám asi našli maličký adenom hypofýzy.
Jsou běžné. Včera jsem vám volal, že to je znepokojivé,
protože být vámi, tak to chci vědět.“
„Včera jsi říkal něco jinýho, ty šmejde provokatérskej!
Hraješ si snad na doktora z televizního seriálu?“
Britské zdravotnictví na tom není zrovna nejlíp
a tenhle maniak vám zavolá a řekne: „Možná máte rakovinu mozku.
Sladké sny!“
Trotl jeden...
Tak jsem šla pryč.
Už předtím jsem stihla zavolat svému agentovi a říct: „Zruš moje turné.“
Šla jsem domů.
Můj kluk zrovna vařil večeři. A já mu říkám: „Hele, je mi to trapný.
Ale neumírám.“
Normální lidi asi neříkají: „Je mi to trapný. Ale neumírám.“
A říkám: „Čekají mě další testy. Nejsou si jistí, co to je,
ale hlavní je, že jsme se včera zasnoubili, že jo?
Včera jsme se zasnoubili.“
Míchal večeři, ani se na mě nepodíval a řekl:
„To záleží na diagnóze.“
Vezme si mě, jen když budu nevyléčitelně nemocná,
pokud vám to nedošlo.
O svatbě jsme se nebavili poprvé.
Nebylo to poprvé. Mně je nějaká svatba u prdele.
Fakt je mi to jedno.
Ale jednou jsme byli na svatbě přátel a já koukala na jídlo, co tam měli.
Měli tam jeden sýrový dort. A vypadal naprosto božsky.
Tak jsem mu řekla: „Co bychom asi ve svatební den jedli my?“
A on na to: „Záleží, co ti zrovna v nemocnici zavedou sondou do žaludku.“
Dost kruté.
Někdy je náročné chodit s někým hodně dlouho.
Během lockdownu jsme se asi třikrát rozešli.
Pak jsme se zas dali dohromady, nechtěla jsem po třicítce začínat nanovo.
Láska, to je síla, ale ne taková síla jako hypotéka s pětiletou fixací.
Aspoň v téhle době.
Nešlo to.
Psala jsem si na netu s vysportovanýma a slavnýma klukama.
Ale nemůžu říct s kým.
Napadlo mě: „Můžu začít znova.
Se slavným klukem můžu na Instagramu přidávat sponzorovaný příspěvky.
A zbavit se toho blbečka.“
Ale pak mi došlo, že by to nešlo.
Nemám na to nervy.
Určitě bych zažila vzrušující první rande a parádní první šuk.
Ale pak by přišlo spoustu dalších poprvé a na to já prostě nemám.
Nezvládnu zase 12 až 18 měsíců neprdět,
dokud si nebudu jistá, že mě fakt miluje.
A pak se jednoho nedělního rána k sobě budeme tulit a...
„Pořád chceš vybudovat společný život, i když jsem ti prdla na koule?“
To je prostě moc.
Nezvládnu další setkání s něčí duševně nemocnou matkou,
které nastíní, proč toho chlapa přitahuju!
Je fajn slyšet smích pošahaných žen z publika.
„To mluví o mně!“
Je celkem stresující představovat si, že začnete nanovo.
Chodím se svým klukem tak dlouho,
že když jsem byla posledně single, randící appky neexistovaly.
A teď mám ohledně potenciálního partnera fakt vysoké nároky.
Chodím s člověkem, co má poctivou práci.
Není to komik.
Vysoké nároky. Po dvacítce jsem měla nízké nároky.
Randění bylo díky tomu hračka.
Když mi bylo 21, balil mě nějaký týpek před klubem v Edinburghu.
A já mu řekla: „Hele, se mnou si nechceš začínat.
Jsem striptérka.“
A on na to: „V pohodě, já už byl v lapáku.“
Jako kdyby to bylo totéž!
To teda není, ty vole! Jeden z nás podniká!
Jen si zkuste vydělávat na kozách!
Bylo super dát se po rozchodu zas dohromady.
Začnete si toho druhého mnohem víc vážit.
Zbavíte se všech svých zlozvyků. Chodíte spolu na rande.
Možná máte i nějaký sexuální zlozvyky.
Ne pořád, ale aspoň někdy, pokud už jste spolu hodně dlouho.
Možná pořád dokola točíte dvě nebo tři pohodlné sexuální polohy.
Třeba ležíte na boku,
abyste se vzájemně nemuseli koukat do obličejů plných nenávisti.
Stáhnete si spodek od pyžama o pár cenťáků dolů.
Znuděně mu nabídnete jednu půlku zadku.
I nadále budete tupě zírat na obrazovku, co máte zrovna před sebou.
Uložíte si fotku další sokyně.
Pak se vám za hlavou ozve hlásek:
„Můžeš si ztlumit to kočičí video na YouTube?
Snažím se na něco soustředit.“
Dřív by vás nenapadlo, že se na sex s vámi bude muset někdo soustředit.
Pak jeden z vás řekne: „Pojďme to trošku okořenit.
Pojďme spolu během sexu mluvit.“
Byl to jeho nápad. Já už žvaním dostatečně v práci.
Řekl mi: „Pojďme si hrát na cizí lidi.“
Tohle mi řekl uprostřed koitu.
A zatímco mě prcal, pokud neumíte latinsky...
Naštěstí tu máme i intelektuály.
...se mě zeptal: „Na koho si chceš hrát?“
A já zpanikařila a řekla jsem:
„Na Brooklyna Beckhama?“
Sexy řečičky nejsou moje parketa.
Ale Brooklyn Beckham má parádní život
plný nepotismu a nezasloužených možností,
a to díky Victorii a Davidovi.
A to bych chtěla taky.
Ten hajzlík si dělá, co chce.
Myslím, že dělá kuchaře.
Nedávno jsem zase zkusila sexy řečičky a řekla jsem svému klukovi:
„Co předstírat, že jsem panna?“
A on na to, že tak dobrou představivost zase nemá.
Než jsem s ním začala randit, myslela jsem, že jsem sexy,
protože jsem přece měla sex.
Myslela jsem, že jsem coura.
Jde o dost katolický názor: „Měla jsem sex, tak jsem mega sexy.“
Není to tak. V sexu jsem hrozně obyčejná a nudná.
Zjistila jsem to tak, že mi někdo řekl, že ponižuju fetišisty.
Bylo to v podcastu plným mladých lidí.
Jde o koncept vlastní Generaci Z. Nedaří se mi ho brát vážně.
Takže když řekli: „Fern, neponižuj fetišisty,“
tak já na to: „Tak si přestaňte navzájem srát do huby, úchylové!“
A bylo načase předplatit si konzervativní noviny.
Takhle je to prostě se stárnutím.
Proto mají mladí pocit, že jsou oběti?
Že si nemůžou hrát s hovny, aniž bych se jim vysmála?
Za mých mladých let jsme protestovali proti válce!
Nebo aspoň myslím, že to spolužáci dělali. Nevím.
Ani nevím, o jaký válce to mluvím.
A vážně se všem omlouvám.
Jsme v progresivním městě
a já mám strach, že vzadu bude sedět někdo
s kulichem posunutým nad uši a bude říkat:
„Neponižuj fetišisty!“
Pokud jste koprofilové, tak to pardon,
ale vyrůstat v katolickém Skotsku
se od výchovy u Amišů až tak moc neliší.
Tady nic takového nemáte.
Jacob Rees-Mogg je váš jediný katolík. To se nedá srovnat.
Je zázrak, že ze mě vyrostla taková rozhoďnožka. Fakt.
Jako malá jsem o sexu slýchala samé lži.
A jednu z největších takových lží mi řekla babička,
což byla moc milá, ale taky hluboce věřící žena.
Měla dva druhy svěcené vody.
Obyčejnou a na zvláštní příležitosti.
Na smrt a kóma.
Když mi bylo 14, vzala si mě o letních prázdninách stranou.
Působila hrozně nesvá, z čehož jsem byla smutná.
A řekla mi: „Broučku, našla jsem u tebe v pokoji něco,
co bys mít neměla a co na tebe nemá dobrý vliv.“
Myslela jsem, že našla moje Marlbora.
Ale to ne. Našla moje tampony.
Nevím, jestli to víte,
ale staří irští katolíci věří, že tampony ohrožují vaše panenství.
Totální magořina,
protože kdyby penisy vypadaly jako tampony, tak bych se zabila.
A tím teda nechci ponižovat komunitu lidí s mikropenisem.
Nikdo z nich tu stejně není.
Ti totiž mají svoje vlastní vystoupení.
Ale to jsem tím fakt nechtěla říct. Jenom si myslím, že je naivní si myslet,
že požadavky žen na pinďoura jsou stejné jako požadavky na tampon.
Dovedete si představit ten horor,
kdyby měly pinďoury absorpční schopnosti?
Zapomeňte na sex se svým partnerem.
Protože pokud je to lenoch, tak ho před sexem musíte přemlouvat:
„Jdi si pinďoura vyždímat do umyvadla. Kape ti z něj.“
On by se musel celý sklíčený a deprimovaný vyvalit z postele
a potupně se odplazit do koupelny.
„No tak sorry, byl jsem si zaběhat v dešti a proteklo mi to přes tepláky.“
Musel by vzít svého nafouklého a nacucaného pinďoura,
přehodit ho přes okraj umyvadla
a pak ho sklíčeně vyždímat,
jako když barman po šichtě ždímá hadr na nádobí.
Vrátil by se do postele, zatímco vy byste si vleže rukama chránila prsa.
„Nekapej na naši novou dřevěnou podlahu!“
„Tak jdeme na věc.“
„Přešla mě chuť.“
Řekla byste: „Chci někoho se suchým pérem.“
Mezi ženami by se o tom začalo mluvit.
„Ten její šamstr nemá suchý péro.“
Nicki Minaj by o tom napsala úspěšnou písničku.
„Ten můj má suchý péro.“
Je fajn s někým chodit tak dlouho.
Je super, že se můžete vrátit z turné
a povalovat se doma v přítelově mikině jako správná holka.
Nedávno jsem jeho mikinu měla na sobě už možná tak týden,
protože jsem prase, a už začínala smrdět.
Zrovna chtěl dát vyprat a já mu řekla: „Tady je tvoje mikina.“
A on: „Ta není moje.“
A tehdy mi došlo, že můj kluk není zrovna vysoký chlap.
A že na sobě mám obří mikinu svého postaršího albánského stavaře.
A už týden se v ní před ním producíruju...
jako totální psychopatka.
Nabízela jsem mu čaj v jeho vlastním oblečení.
Ptala jsem se ho, jak to vypadá s těma obkladačkama,
převlečená za něj!
Ale celý týden jsem se o tom ani slůvkem nezmínila,
takže si asi myslel, že se mu to jen zná.
Boha jeho.
Tímhle vám chci naznačit, že mám vlastní dům. Je to tak.
Mít barák je super. Bytný už vám nemůže nic přikazovat.
Chtěla jsem začít tím, že si pořídím psa.
Psy mám moc ráda. Kočky zas tak moc ne.
Na vysoké jsem jednu kočku měla a bylo to peklo.
Pokud se svou kočkou z útulku vycházíte, tak gratuluju.
Ta moje byla ztělesněný satan.
Syčela. Sáhnout na sebe nechala jednou týdně.
Bylo to jak žít s frigidní ruskou děvkou.
Sexuální pracovnicí. Pardon.
Byla to fakt zlá kočka, tak jsem si chtěla pořídit pejska.
Ale můj kluk mi řekl: „To nejde, seš furt na turné, pořiď si kočku.“
Tak jsem si pořídila kocoura. Fakt luxusního kocoura.
Ne takového, co na vás jen tak útočí, ale čistokrevného kocoura po lobotomii,
kterýho můžete chovat jak duševně chorého pacienta. Boží!
Tohohle kocoura miluju víc než své rodiče.
Neuběhl ani půlrok a instalatér, co u nás byl,
se jen tak mezi řečí zmínil, že ten kocour působí osaměle.
Tak jsem mu okamžitě pořídila kamarádku.
Mám ho tak ráda, že jsem mu pořídila mazlíčka.
Miluju ho víc, než si umíte představit.
I tak ale nejsem kočičí typ. Jsem pejskařka bez psa.
Vy to chápete, že?
Lidi z mého okolí ne.
Jakmile jsem si ty kočky pořídila a začala je dávat na Instagram,
tak mi moji nejbližší, tedy moje máma a moje nejlepší kamarádka,
začaly říkat kočičí dáma
a kupovat mi nechutné dárky s kočkami.
Ohavné hrníčky s kočkami.
Nevkusné obrazy, kde jsou ženy s kočkou na klíně.
Proč by se mi tohle líbilo? To jsou strašné dárky.
Své kočky miluju, jsou to zlatíčka, vychovala jsem je od koťat.
Uklízím po nich.
Miluju je kvůli jejich skvělé osobnosti, ne jejich kočičímu tvaru.
Něco jako vy dva. Vy dva jste pár, že jo?
Miluješ ho. Možná o něm píšeš na sociální sítě.
Nikdy bych si nedovolila dát ti kalendář podobně vypadajících plešounů...
a říct ti:
„Proč se ti ten můj dárek nelíbí? Vždyť ho všichni vzdáleně připomínají?“
Ty vlastně nejsi plešoun, takže se za to označení omlouvám.
Nechci nikomu ublížit.
Na jevišti si hraju na provokatérku, ale nechci nikomu ublížit.
Svoje kočky miluju až trapně moc.
Nelíbí se mi, jak moc je miluju, protože jsem vždycky nesnášela...
Nevím, proč to takhle mám.
S lidma, co jsou moc zažraní do zvířat, to nekončí dobře.
Pán tygrů, ten Australan...
No ne? Končí to s nimi zle. Zvířata byste neměli milovat až moc.
Taky existuje klišé, že autisti si se zvířaty rozumí líp
a že mají domácí mazlíčky radši než neurotypičtí lidi.
S tím souhlasím.
Kočky mají v mém životě jiné postavení než lidi.
Neodsuzují mě za nic, co vypustím z pusy.
S kočkama můžu dělat spoustu věcí, co před lidma nemůžu.
Můžu před nimi masturbovat,
aniž by hnuly brvou.
To se svými přáteli nemůžete, tedy pokud nejste Louis C.K.
A pak můžete zase na turné.
Ale jo, doma je mi teď dobře.
Zamlada jsem měla chaotický život.
A teď mám takový prima nudný život. Jenom já, moje kočky a můj kluk.
Jako autistovi vám stejně přijde, že nikdy nezapadnete.
I když věřím, že jsem nejlepší autistka, co má z autismu jedničku s hvězdičkou,
měla jsem strach tohle vystoupení nazvat Autistic Bikini Queen.
Myslela jsem, že se na mě podíváte,
a protože nejsem klučík s vláčkem, co smutně kouká do země...
tak si řeknete, že lžu.
Kvůli lukrativním autistickým penězům.
Řekla jsem to své kamarádce Alison:
„Publikum si bude myslet, že nejsem autistka.“
Alison je velmi zdvořilá, na chvilku se zarazila a pak řekla:
„Neber si to špatně, Fern. Doufám, že tě teď neurazím.
S tímhle už si nemusíš dělat hlavu.
Jakmile vylezeš na pódium, divákům rychle dojde, že s tebou něco je.“
To byl ten nejkrásnější možný kompliment. Moc mě to potěšilo.
Před tím, než mi autismus diagnostikovali, mi všichni kolem mě říkali:
„Jestli nejsi autistka, tak co jsi?“
A jak mi autismus diagnostikovali, tak se to otočilo a lidi začali říkat:
„Nepůsobíš jako autistka.“
Na to si říkám: „Co ty o tom víš?“
Když vás diagnostikují, tak musí mluvit s jedním z vašich rodičů.
Takže se ptali mojí mámy:
„Chovala se jako malá autisticky?“
A máma vytáhla seznam věcí jak vystřižený z Rain Mana.
Zapomněla se mi o nich zmínit. Řekla jim:
„No jo, když na ni na ulici promluvil někdo cizí, tak na něho vrčela.
Mysleli jsme, že je jenom zlá.“
Starý dobrý středověký katolicismus.
Jak to, že mě neutopili hned po narození?
„Mysleli jsme, že je zlá.“
Taky mi řekli,
že nemůžu být autistka, protože jsem měla kluka.
Protože to vypadá, že autisty mohou být jen úplné obludy.
Přišlo mi to šílené, protože to předpokládá,
že muži poslouchají, co jim mladý ženy říkají.
Dám vám příklad.
Bez mikrofonu mě nikdo neposlouchá.
Pamatuju si, že jsem zamlada v nějakým hostelu sbalila jednoho blba.
A ojela jsem ho. Pardon za ty vulgarismy.
Když bylo po všem, tak se na mě otočil a řekl:
„Jak se ti to líbilo?“
A já na to: „Stálo to za hovno, kámo.“
A on na to: „Prima.“
Myslíte, že mě poslouchal? A že hledal skryté projevy autismu žen?
Ne!
Ale hele,
konečně se se svým autismem začínám smiřovat.
Ale i tak mám pořád pocit, že nezapadám mezi ostatní ženy.
Snahu zapadnout mezi ženy jsem vzdala.
Ať zkusím cokoliv, tak je to pak jen horší.
Ale kombinace toho, že se snažím zapadnout,
a mého nedávného setkání se smrtí
mě přiměla udělat něco, díky čemu mám na jevišti pocit, že mě lidi berou.
Už vím, jak na to. A potřebuju někoho, kdo mi s tím pomůže.
Během svého vystoupení sleduju první řadu a hledám někoho, kdo nebude úplný magor.
Někoho, kdo by mi mohl pomoct. Moc možností se nenabízí.
Pomůžeš mi?
Prima, jak se jmenuješ?
Super, Ollie. Nejdřív zajistím hudbu.
Můžu poprosit o něco fakt romantického? Super.
Pojď za mnou. Zatleskejte prosím Olliemu. Tady máš mikrofon.
Tak jo.
Koukám, že tu máš přítelkyni.
Jo.
Tak už se na ni nedívej.
„Milý Brooklyne Beckhame...
chtěl jsem, aby při tomhle hrála tvoje oblíbená píseň.
Poplatek za píseň od Shanie Twain byl ale bohužel moc vysoký.
- Moc vysoký. - Místo toho hraje tahle generická hrůza.
Poslední hodina s tebou byla lepší než celý poslední rok s mojí přítelkyní.
Až odsud odejdeme, tak jí dám kopačky, haha.“
Vypadá to, že z toho má velkou radost.
Vůbec ji to netrápí.
„Tak se měj, brouku.
Naše láska je jedinečná.
Jsi překrásná, citlivá a okouzlující žena
a budu moc rád, když mi budeš prdět na koule.“
Zní to, že se ti hlas třese dojetím.
Jo.
„Slibuju, že každý den budu líbat tvoje povislá prsa,
i když budeš jen kostra,
i když budeš mrtvá.“
„Jé, to snad není možný!“
- Proto tě žádám... - To je tak spontánní!
A navíc u mě v práci!
Žádám tě o roku prstenem, co leží na polštáři,
kterým tě udusím, až budeš nevyléčitelně nemocná.“
Ollie, z tohohle zrovna nemusíš mít takovou radost.
Už budu končit.
„A doufám, že mi řekneš své ano.“
Ano! Odpověď není napsaná, tu mám ve svým srdci.
Tisíckrát ano! A teď ti sáhnu na hrudník,
abychom získali fotku na Instagram,
která prokáže, že jsem vážně žena.
Srdce ti buší ostošest.
Zatleskejte mu. Byl skvělý.
Konečně mám pocit, že jsem jako žena něčeho dosáhla.
Byli jste skvělí. Díky vám to bylo super vystoupení.
Užijte si večer i život. Já jsem Fern Brady. Dobrou!
Překlad titulků: Lukáš Gurník