Downloaded from YTS.MX
Byd velkommen til Fern Brady!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hejsa!
Velkommen til mit show, Autistic Bikini Queen.
Nok den værste titel på et standup-show, jeg har fundet på,
især fordi det tiltrækker et publikum, som tager ting bogstaveligt.
Beklager. Næsten intet af showet handler om autisme.
Men jeg er autist.
Jeg fik mit certifikat for bedste autist nogensinde.
under nedlukningen.
Det har været svært for mig, siden jeg fortalte folk, at jeg har det,
fordi der er ikke så mange lækre kvinder i det autistiske samfund,
så jeg tænkte: "Vær den forandring, du vil se i verden."
Det er mig og Greta Thunberg, der repræsenterer.
Hun løser klimakrisen.
Jeg fortæller vittigheder om sæd. Vi kan ikke alle være helte.
Og ganske kort, for showet handler ikke om autisme,
men hvordan det virker for mig er,
at min version af yderst effektiv kommunikation
lader til at være mange menneskers version af meget ubehøvlet.
Det er, når jeg er...
Det er, når jeg prøver at være sød. Når jeg prøver at hjælpe folk.
Jeg prøvede at trøste min mor en gang.
Hun græd, fordi min mormor var blevet indlagt med demens.
Ja, det sker.
Jeg kan ikke lide at røre eller kramme min mor på nogen måde.
Hvorfor skulle jeg? Jeg dater ikke kvinden. Klamt!
Jeg vil ikke røre min mor!
Som et kompromis lagde jeg min hånd på kvindens skulder med strakt arm.
Det er lidt det samme. Og jeg sagde: "Mor, det bliver kun værre herfra."
Hvem klapper?
Hun grinede og klappede ikke som jer. Faktisk græd hun mere.
Nu ved jeg, hvad man gør.
For når jeg begår en social brøler, læser jeg om, hvad man skal gøre.
Man skal fortælle en trøstende lille løgn, ikke?
En falsk floskel. Noget i retning af: " Bare rolig, mor.
Der er altid håb. Regnbuer på himlen.
Du kunne have sat mormor ved et vindue på en solskinsdag.
Hun vil nyde solens stråler i ansigtet, mens hendes hjerne bliver til slim."
Åh nej!
Jeg kan ikke lide at lyve.
Jeg kan lyve, men hver gang jeg prøver, gør jeg løgnen usandsynlig stor.
Det er altid noget i retning af: "Bare rolig, mor.
Mormor er med i The Chase om en uge.
Pak hendes lille natkjole.
Rul hende ud af hospitalet. Det skal nok gå fint."
Hold da op.
Neurotypiske mennesker,
I har, hvad jeg vil beskrive som en patologisk tendens
til at glatte ud for enhver pris.
Fortæller jeg en neurotypisk person, at jeg er autist, siger de til mig:
"Bare rolig, Fern. Det er en superkraft."
Og jeg siger: "Er det?
Er det en superkraft? Havde filmen været lige så god
hvis Superman, i stedet for overmenneskelig styrke
og at kunne flyve verden rundt med et øjebliks varsel,
i stedet holdt en lang enetale
om 1960'ernes depressive digter Sylvia Plath
uden at kunne registrere jeres manglende interesse?"
Superkraft.
En anden ting, jeg fandt ud af om min identitet,
for jeg bliver beskrevet som den skotske komiker Fern Brady,
og det nager mig, for Brady er et meget irsk efternavn...
Jeg vidste, at min familie var irsk.
Skotske komikere, mange skotter, jeg møder,
fejrer Burns Night. De elsker Saint Andrew's, kilter, haggis.
Jeg kan kun føle en kontakt, hvis du også er katolik.
Hvis du fik en pædofil til at synge a cappella hver søndag...
I Helligåndens enhed
Almægtige fader
...er du lige min type.
Så jeg fandt ud af, da jeg tog en dna-test,
en af dem på nettet...
Jeg vidste, jeg var lidt irsk. 98,3% irsk! Jeg har aldrig boet i Irland i mit liv.
Ja, highfive!
Mine forældre boede ikke i Irland.
Det er et vidnesbyrd om sekterismens magt i Skotland.
Det er bare katolikker, katolsk indavl igen og igen.
Ansigterne bliver mere behårede for hver generation.
Jeg har aldrig været så glad for ikke at være brite.
Jeg er kun 1,7 procent brite.
Fra da en hjemløs fyr spyttede mig i øjet, da jeg flyttede til London.
Jeg går til fitness.
Fordi folk tager fotos af mig, når jeg optræder,
og jeg vil dø, når jeg ser dem.
Jeg blev bandlyst fra mit lokale fitnesscenter i London
for at slås med en, der sagde, hvordan man dødløfter korrekt.
Så...
Seriøst.
Jeg vil tage en t-shirt på med:
"Uanset hvad jeg gør med en vægtstang, så hold dig væk, selv hvis jeg gør sådan."
Jeg ved ikke, hvordan de får det på en t-shirt, men I forstår.
Jeg må gemme mine fitnessbesøg til min turné i Skotland,
hvor centrene er så luksuriøse, at jeg vil flytte hjem.
Ved I hvorfor? De er tomme.
Bare
bladene, der blæser gennem dem.
Ingen skotsk mand tør fortælle mig,
hvordan man squatter i et skotsk fitnesscenter.
Mændene der ser ud, som om de er blevet henvist af lægen
efter et hjerteanfald eller en sundhedskrise. Det er genialt.
Jeg er meget sundhedsbevidst.
Folk bliver altid overraskede, når jeg siger det.
Jeg er en meget sundhedsbevidst person, og det er jeg, fordi jeg er gammel,
og branchen er for unge kvinder. "Jeg er gammel.
Jeg er deprimeret over at lave det her, og jeg er gammel. Jeg er 36. Ja, det er..."
Er det en gammel mand, der griner af det?
Jeg kunne se dit lille, grå ansigt sige: "Det er da ingen alder!
Du ligner et foster!"
Hvor vover du?
Jeg ved, det ikke er for gammelt,
men 36 er en alder, hvor man må begynde at acceptere,
som kvinde, at visse ting ikke sker for en i livet.
Dit liv vil ikke se ud, som du altid forestillede dig.
Jeg har altid set mig selv som en,
og jeg mener det oprigtigt, som typen, der deltager...
Kender I til de der maskebal-orgier for middelklassen?
Eyes Wide Shut- scenarie?
Det ved jeg, at I gør.
Jeg troede, at jeg ville have deltaget i et på dette tidspunkt i mit liv.
Det er ikke, fordi jeg ikke skal deltage i et orgie nu i sen-trediverne.
Men kvaliteten af min orgie-invitation falder ret drastisk
fra nu af, ikke?
Det bliver ikke et maskebal. Det bliver en snusket swinger-event,
som jeg ser annonceret på Gumtree
et forfærdeligt og gudsforladt sted som Swindon.
Jeg har aldrig været der. Men toget bliver bedre, når de står af.
"Nu er jeg ikke bange mere."
Jeg må tage til et orgie i Swindon.
En tyk blikkenslager vil give mig chips med baconsmag.
Ikke fra fint porcelæn, som jeg havde håbet,
men fra en polystyrenskål.
Jeg må sutte ham af.
Jeg gør det med taknemmelighed, mens mit rynkede ansigt synker mod graven.
Døden kommer. Kroppen ved det.
Det er det svære ved denne alder. Ansigtet bliver for poset til kraniet.
Flere af mine selfies skal tages fra denne vinkel,
så mit ansigt kan falde tilbage til mine ører,
og jeg kan se den rigtige Fern igen.
Mine bryster var fantastiske.
Jeg beklager, hvis det gør jer ubekvemme, men de struttede konstant.
Jeg behøvede ikke tænke på, hvad de havde gang i, for de var bare...
Men under nedlukningen fik de en depression,
og som alt andet begyndte de at visne ned mod jorden.
Jeg fik en foruroligende tanke: "Hey, jeg har penge nu.
Jeg kunne få kunstige bryster." Så sagde en anden lille stemme: "Næh.
Lad dem rådne under dit tøj.
De har haft deres tid i rampelyset. Nu er det min tur til at stråle."
Edinburgh 2006. Det var mine brysters bedste tid.
Jeg var lapdanser dengang. De kunne ikke have drømt om et bedre liv.
Det var svært at sige, at jeg var lapdancer
til teaterfolk som jer selv, men som årene skrider frem,
og man ser, hvad unge kvinder laver på OnlyFans
eller, jeg vil være ærlig, Facebook-feriebilleder...
At jeg siger, jeg var stripper for 15 år siden
er som at fortælle jer, at jeg var flapper-danser i 1920'erne.
Ret løjerligt, ikke?
Jeg føler altid, de ældre i publikum siger:
"Jeg ville stadig slå hånden af dig, hvis du var min datter."
Men samtidig vil alle Gen Z'erne, de unge...
Jeg siger "stripklub", og I siger: "Hvilken kabaret taler du om?"
Så laver I en pornofilm på TikTok og flyver på et hoverboard ud i natten.
Jeg ved ikke, hvad de unge har gang i.
Nå men, nu visner mine bryster væk under mit tøj
som to indtørrede gamle damer. Sådan kan jeg lide at tænke på dem.
Jeg tænker, at de mindes deres storhedstid på skotske stripklubber.
Som den gamle dame i starten af Titanic, der bare
ser tilbage på sit liv som en sexgal tøs.
De forstår det.
Det var plottet i Titanic.
Han fik et godt knald på en båd, overlevede ikke.
"Og hvad så? Han var fattig!"
"Væk fra min garderobedør, Jack!"
Og det er mine bryster, der mindes.
To gamle damer. "Kan du huske, Eileen, da mænd betalte for at se på os?"
"Åh ja, vores storhedstid. Vi var tæt på Ferns ører.
Nu synker vi tættere på hendes navle, synker tættere på graven,
den ene af os hurtigere end den anden.
Jeg indhenter dig senere, skat."
"Vær ikke negativ, Agnes.
Husker du, da oberst Gaddafis nevøer tilbød os 40 pund for en privat dans?
Eller folk, der hævdede at være fra Gaddafi-familien."
Gode tider.
Nogle gange tror publikum, at jeg har fundet på det med Gaddafi
for at få detaljer med, og det er meget stødende,
for jeg ved ikke nok om libysk politik til at have fundet på det.
Hvordan tror I, jeg ved, hvem Gaddafi er? Jeg mødte hans nevøer på Big Daddy O's.
Big Daddy O's, nu en mexicansk restaurant,
fordi gentrificering ødelægger alt for de perverse.
Nå, men da jeg er i mine skumringsår, og rykker ind i anden halvdel af mit liv,
har jeg indset... Jeg lovede mig selv
at holde op med at være en skræmt lille gås hele tiden.
Folk siger, at jeg virker selvsikker på scenen,
men privat er jeg meget genert, og jeg tænkte: "Nu må det stoppe."
Jeg elsker at gå om aftenen efter mine gigs.
For at få mine trin ind.
Hvis man er kvinde og kan lide at gå om aftenen,
bliver alle aftenture præget af tanker om ens eget mord.
Det kommer i vejen for den afstressende del.
I tænker nok: "Nej, sådan tænker vi ikke hele tiden."
"Vi er normale."
Der er to grunde til, at jeg er bange, når jeg går rundt om natten.
Nummer et, jeg har en far,
der er unaturligt optaget af tanker om mit mord.
Jeg ved, forældre bekymrer sig meget, men hør her.
Når jeg ringer til min far på en gåtur, er det første, han siger:
"Bliv ikke myrdet!"
Og jeg siger:
"Drøm større, far."
Som...
Kvinder i publikum, hvis I bliver nervøse på aftenture,
trøster jeg mig med det her.
Jeg prøver altid at trøste min far med det, forgæves.
Statistisk set er det mere sandsynligt, du bliver dræbt af ham, du kom her med,
så tag hellere frakke og sko på.
Kom ud af døren. Få de trin ind. Det er sundere på mere end én måde.
For det andet har min far været sådan, siden jeg var fem år.
På min første skoledag satte han en fløjte på min skoletaske,
og han sagde "Hør, min skat. "Hvis en mand prøver at tage dig,
så pust i fløjten. Rigtig hårdt."
Ud over det her,
så skabte det det mest traumatiske minde om første skoledag,
for jeg spejdede rundt og forventede at blive bundtet i en varevogn.
Var det ikke som at sende en soldat i krig bevæbnet med en ske?
Hvad skulle jeg gøre? Blæse pædoerne væk med min muntre melodi?
De har allerede overvundet mange tabuer ved at blive børnekidnappere.
Jeg vil stå der og...
Det vil ikke udrette meget.
I stedet er jeg blevet en ængstelig voksen.
Den anden grund til, jeg er bange, og det er en god grund,
er, at jeg bor i London.
Jeg har givet det...
Jeg har givet det ti år. Jeg er ikke blevet vild med det.
Efter ti år er det sikkert at sige,
man enten kan lide, folk er nogle svin eller ikke.
Det er bare... Man bliver ikke vild med det.
Det er forfærdeligt.
Det er ikke som det London, jeg så i tv som barn.
Jeg bebrejder ikke de gode folk i London.
Komediemiljøet har været fantastisk for mig.
Jeg bebrejder Richard Curtis' filmunivers,
som skildrer denne version af middelklasse-engelskhed,
som jeg endnu ikke har set i det virkelige liv.
Jeg voksede op med film som
"Jeg hedder Will, og jeg arbejder i en charmerende boghandel i Notting Hill."
"Vi er alle venner i gaden."
"Det ser godt ud, Will! Jeg elsker bøger.
Men de slår mig for at læse dem her i Skotland.
Jeg støder til dig og din meget hvide gruppe venner."
Jeg tog til London. Ingen var venner. Will og boghandelen var ingen vegne.
I stedet bor jeg i en del af London, der hedder Lewisham,
som er nedtrykkende overalt.
Folk skændes med pitabrød i den lokale Tesco.
Jeg tænker: "Har de flere venner end mig?"
En mand jager mig på parkeringspladsen så ofte,
at jeg ikke ændrer ansigtsudtryk, når jeg løber.
Muppets Juleeventyr ville være mere repræsentativt
for det dickensianske helvede London er i 2023 end filmen Love Actually.
Jeg kritiserer ikke London.
Men vi har brug for bedre fremstillinger på film,
og sådan her ved jeg det.
En af mine venner tog på ferie fra Skotland til New York,
og bagefter spurgte jeg: "Hvordan var New York?"
"Det var fantastisk.
Det første, jeg gjorde, var at praje en gul taxi.
Taxachaufføren var et dumt svin,
ligesom på film!
Du ved, hvordan de er i filmene. Glem det! Stik mig en kaffe!"
De er svin, ligesom i film om New York, og der fik jeg idéen:
"Vi må have bedre, mere nøjagtige romantiske komedier fra London."
Vi må se et par forelske sig
på øverste etage af natbus 185 til Lewisham.
"Hvad, Henry? Sagde du, at du vil dele dit liv med mig?
Jeg kunne ikke høre dig for manden, der siger, han er en dræbermaskine
bagi bussen."
Så jager manden dem, og de flygter, fnisende, hånd i hånd.
Så kysser de foran en brændende skraldespand,
og små piger, der vokser op i Skotland peger på tv'et
og siger: "Der vil jeg bo, når jeg bliver stor."
"London."
Jeg kan ikke kun klandre London, og jeg kan ikke flytte hjem.
Jeg har en drøm om, at jeg på et tidspunkt kan flytte hjem.
Men man bliver for londoniseret.
Du bliver et for stort dumt svin til at flytte.
Sådan indså jeg, at jeg var for londoniseret.
Jeg spiste en stor morgenmad på en café i Glasgow,
og en 85-årig kvinde kom hen bag mig,
og hun sagde: "Sikken skøn morgenmad."
Mit umiddelbare instinkt var at beskytte den.
"Forsvind!
Du får ikke mine pølser eller ressourcer!"
Jeg må bare blive i London nu.
Men jeg er nervøs, når jeg er på turné.
Meget af jobbet er at rejse rundt alene,
bo på hoteller alene, og jeg er ikke særlig god til det.
Jeg var på et tog fra Edinburgh til Glasgow,
og der var tre meget larmende, meget fulde skotske mænd på toget.
I skal vide om mig,
trods den stærke accent, har jeg boet i England i 13 år,
så jeg er lige så bange for fulde skotter som alle jer andre.
Jeg kiggede over på de lømler. Vi var de eneste i vognen.
Jeg havde støjreducerende høretelefoner på,
men forestillede mig, hvad de sagde om mig.
De sagde helt sikkert:
"Vi dræber kællingen, så snart vi står af toget.
For sjov skyld."
Jeg rystede.
Jeg tog hovedtelefonerne af, da vi kørte ind i Glasgow,
så jeg kunne opklare, hvad deres planer var for mig.
Ved I, hvad lederen pegede og råbte? Han råbte:
"Jeg vil bare vide, drenge, hvad er der i brun sovs?"
Det er...
Det kan ingen sige.
Der indså jeg, at min angst var kørt af sporet.
Og tamarind, ikke sandt?
Jeg får det også på hoteller.
Jeg tjekker ofte ind på et hotel om fredagen.
Jeg har hele weekenden udstrakt foran mig alene med gigs.
Ofte tjekker jeg ind på et hotel,
og jeg er den eneste, der ikke er til polterabend.
Jeg tjekkede ind på et for nylig, og der var 50 af dem,
mænd, når de er værst.
Intet ondt om mænd individuelt.
Men det er skræmmende, når I råber: "Drenge, drenge, drenge!"
I har gruppementalitet.
Noget i min lille kvindehjerne siger: "Åh nej.
Ikke godt. Må væk fra polterabenden."
Ofte bliver min nervøsitet så slem ved polterabender,
at jeg ikke engang kan spise morgenmad tæt på dem,
fordi de er skræmmende. Jeg kommer ned til morgenmad,
gør et forsøg,
og jeg ender med at hyperfokusere på mit varme brød,
der kører rundt i dommedagsbrødristeren!
Så tænker jeg: "Ved du hvad? Drop morgenmaden.
Jeg er for skræmt af polterabender."
Det sidste år har jeg sagt: "Tag dig sammen.
Hvordan kan du blive skræmt af en polterabend?
Det er jo bare en gruppe mænd. De udfører det her ritual.
Ja, de drikker hinandens pis til morgenbuffeten.
Ja, de har Borat-kostume på ti år for sent.
De gør alt det, fordi en af dem elsker Sarah.
Han elsker hende så højt, at han vil gifte sig med hende.
Fordi han virkelig tror på, deres kærlighed vil vare evigt.
Det er ynkeligt."
Hvordan kunne jeg blive skræmt af noget så patetisk som det?
Bare en gruppe fyre, der fejrer Darrens kærlighed til Sarah.
Jeg kan kun forestille mig at blive gift sarkastisk,
eller hvis Channel 4 betalte mig for det i et forskruet reality-program.
Det handler ikke om, at jeg er kynisk og bitter over mænd.
Jeg er god til at gå ud med folk. Faktisk for god til at gå ud med folk.
Jeg har gået ud med en fyr i ti, elleve år. En evighed, ikke?
Og alle, vi kender, skal giftes nu.
Jeg er 36, men tror jeg er 18, så jeg synes, det er lidt tvivlsomt.
Jeg siger altid til ham: "Hvorfor skal alle de fjolser giftes?"
"Mener du vores bedste venner?" "Ja."
Han reagerer altid på samme måde. "Jeg har sagt det før.
Generelt bliver folk gift, fordi de vil have muligheden
for at erklære deres kærlighed til hinanden foran deres familie og venner."
Han siger, at...
Ja, ikke?
Jeg griner, fordi jeg skulle være på ecstasy for at gøre sådan noget.
Ja, hvorfor laver jeg ikke et sextape? Men med mine følelser!
Jeg vil ikke erklære min kærlighed foran min familie og venner.
Måske er I gift og har familie og venner, som er søde, normale mennesker,
I føler jer trygge ved at bringe sammen med alkohol. Det har jeg ikke.
Jeg vil ikke erklære min kærlighed foran Julie
fra Milton Keynes, som min far giftede sig med i 2014.
Jeg kender ikke Julies efternavn!
Jeg må betale for hendes laks eller kylling
som bliver sendt tilbage, for det gør Julie.
Jeg vil ikke erklære min kærlighed foran min kærestes onkel,
som var med i IRA og er en hæmsko til familiebegivenheder.
Jeg er lettet over, I har hørt om IRA. De var ret store i 80'erne, ikke?
Det ville være rart, hvos hele arrangementet blev ledet af
en underlig lille fyr, der ikke må have en kæreste,
og statistisk set nok er sexforbryder.
Hvor romantisk!
Ved I, hvad jeg ikke fatter?
Hvordan bliver man gift anden gang,
hvis man spolerede sit ægteskab første gang, far?
Hvordan kommer man igennem løfterne ved det andet bryllup
uden at tisse i bukserne af grin?
Hvordan siger man det oprigtigt?
"Jeg lover at elske, ære og adlyde...
LOL, sikkert denne gang!"
Og det er ikke, fordi jeg ikke er romantisk.
Når jeg elsker nogen, elsker jeg dem hårdt.
Jeg elsker dem intenst.
Men jeg vil ikke erklære min specielle, dyrebare kærlighed til min fyr
foran en masse mennesker. Det ville nedgøre den.
Folk forelsker sig af forskellige grunde, og nogle gange siger folk hvorfor
ved bryllupsceremonien.
Folk inviterer mig ikke til deres bryllupper. Hvorfor mon?
Nogle gange siger folk, hvorfor de blev forelskede,
og jeg vil ikke have, alle ruller med øjnene til receptionen,
når jeg siger: "Vi blev forelskede,
efter han forbedrede min kreditværdighed over en periode på tre år."
"Men jeg faldt virkelig for ham,
da han aflyste sin skiferie for at få en abort med mig.
En smuk historie!"
"Disney producerer en animeret film når som helst."
"Abortprinsessen."
Det kan jeg lide ved at bo i England, at man kan sige "abort",
og folk ikke jager dig ud med højgafler, som de ville i Skotland.
Når man siger abort i Skotland, tror de, Jesus ser på.
I England siger middelklassefolk, folk med penge:
"Ja, dræb babyerne!"
Tag en eksamen. Social mobilitet hele vejen.
Elsker det.
I må ikke tro, at jeg er imod traditioner.
Jeg har et traditionelt syn på ægteskabet. Det er mere traditionelt end de flestes.
Ægteskab handler om at fusionere aktiver for at danne et økonomisk magtpar!
Jeg så dig nikke.
Det var det, det blev opfundet til, at samle gårde, familiemagt og penge.
Kærlighed var underordnet, det kom med senere for
at narre kvinder til noget, der ikke er godt for dem.
Mænd, det gavner jer.
Vi tjekker jeres modermærker. Ret uretfærdig aftale.
Jeres modermærker på ryggen. Det gavner ikke kvinder.
Kærlighed i ægteskabet er fup. Det er indbildning.
Det viser antallet af kvinder,
som tror, andre kvinder prøver at stjæle deres grimme mænd en lørdag aften.
Jeg skal sige jer noget.
Kvinder, der går ud med mandlige modeller, bliver angrebet af seksuel jalousi.
Det er altid dem med havuhyrerne.
Tudegrimme mænd.
Så snart de har fået en flaske prosecco: "Hold dig væk fra min Tony!"
"Ingen vil have store, grimme Tony, skat.
Jeg er glad for, I har fundet hinanden.
Ingen vil have store, grimme Tony og ved at klamre sig..."
Seksuel jalousi er en uværdig følelse.
Hvis du elsker nogen, så slip dem fri. Det siger jeg til min fyr.
"Gå! Hav en affære!"
Slip dem fri. Klamr dig ikke til store, grimme Tony.
For så ser du ud, som om du vugger en stor lort. Det ser ikke godt ud.
Jeg ville have et civilt partnerskab til mit tiårs jubilæum.
Det kan man gøre nu i stedet for at blive gift.
Jeg ville have et civilt partnerskab, og jeg begyndte at udfylde blanketterne.
De skal udfyldes. De er kedelige.
Man skal være drevet af romantik og den slags.
Jeg tænkte på romantik og kærlighed, kom til sidste side
og indså, at mine betalingskort lå ovenpå,
og jeg smækkede laptoppen i.
Fuck. Kærlighed er stærk, men ikke så stærk
som en Netflix-dokumentar om Pamela Anderson.
Men jeg får det civile partnerskab.
Jeg har villet få det gjort, for i sidste ende
vil jeg have det, alle andre små piger vil have.
Jeg vil overdrage min fars ret til at slukke for min respirator
til min partner.
Er jeg i en vegetativ tilstand, stoler jeg på, at min fyr er pragmatisk,
og at han vil slukke for min maskine
eller kvæle mig med en pude, mens lægen er ude
og afsone en mellemlang fængselsstraf efter en vellykket Guardian-kampagne.
Min far er katolik. Han er imod eutanasi.
Det har han gjort klart. Hvis der sker mig noget, når jeg er ugift,
ved I, hvad far vil gøre.
Køre mig frem og tilbage. Disneyland. Til Lourdes.
Tilbage til Disneyland, tilbage til Lourdes,
for evigt og altid, mens jeg prøver at blinke:
"Lad os prøve sagen ved Højesteret."
"Nej, vores datter er stadig derinde et sted.
Vi sætter hende ved vinduet på en solskinsdag.
Hun nyder solens stråler i ansigtet,
som man kan se på hendes ubevægelige udtryk."
Jeg famler efter min lille fløjte med munden.
Og prøver at blinke: "Dræb mig nu, far!"
Godt, nogle af jer kan lide død og forfald.
Det bringer folk sammen, ikke?
Jeg har tænkt meget på døden, for mig og min far taler altid om himlen,
om himlen findes, og min far tror, at når vi dør,
bliver vi små engle uden kroppe med vinger ud af halsen.
Det er godt at høre en arbejderklassefyr prøve at forsvare den kugleskøre teori.
Jeg tror ikke, det sker, når vi dør. Jeg er ikke tosset.
Når vi dør, tror jeg, at vi bliver ånder, der svæver rundt i efterlivet
og venter på, clairvoyante hotlines kontakter os.
Det er det, der sker.
Jeg har kontaktet clairvoyante før.
Jeg gik til en clairvoyant, der taler med de døde.
Han var meget bøsset.
"Er der nogen, du vil i kontakt med på den anden side?"
Jeg sagde: "Ja. Onkel John."
"Han var min yndlingsonkel. Jeg døde, da jeg var lille."
Fyren stoppede op, som om han fik kontakt til ham, og han sagde:
"Han vil ikke tale med dig lige nu."
Det gør mig allerede usikker at være upopulær i de levendes verden.
Så at vide, at en med evigheden strakt ud foran sig
siger: "Nej, jeg kan ikke tale med den bitch."
Det gjorde mig usikker.
Men døden...
Død og forfald ændrer virkelig ens syn på ting som kærlighed og ægteskab.
For jeg er ideologisk imod ægteskabet.
Det virkede nok ikke sådan i den første del af showet.
Jeg er en blid dame. Det er nemt at ændre den opfattelse.
Jeg følte mig syg i slutningen af sidste år,
og min læge... Jeg havde mærkelige symptomer.
Min læge sendte mig til en MR-scanning af mit hoved.
Det er aldrig godt.
Han ringede til mig samme aften som scanningen.
Det er værre. Han sagde: "Uventet resultat, fru Brady."
"Vi har fundet en vækst i din hjerne. Kom ind med det samme."
Jeg hørte ikke resten af, hvad fyren sagde.
Jeg begyndte at tudbrøle.
Jeg tænkte: "Jeg dør, lige når min karriere går godt,
og jeg har spildt år af mit liv,
år,
på at screenshotte folk, jeg hader på Instagram
til mine venner på WhatsApp."
"Se lige den her nar." Send.
Men det var et godt liv!
Jeg kan se, mange af jer har haft de samme...
Vi får de samme minder på dødslejet, ikke? Alle vores lykkeligste minder i livet
bliver af os, der kigger på telefonen i årenes løb
og prøver ikke at falde i søvn kl. 03.
"Jeg kan forstå, den kælling holder fødselsdag,
men en fødselsdagsuge?"
Og så...
...taber du telefonen på din store pande.
Du liker din ærkefjendes indlæg med dit massive ansigt.
Du følger hende ikke engang!
Det får mig hver gang.
Nå, men jeg fik en dårlig nyhed af lægen.
Jeg gik grædende rundt. Jeg gik ind i stuen til min kæreste.
Jeg sagde: "De tror , jeg har hjernekræft."
"Vil du giftes? Vil du have det mest heteronormative bryllup?"
"Ja, alle fornedrelser. Jeg vil bære hvidt.
Far skal følge mig op ad kirkegangen, selvom han er skrupskør.
Jeg vil have det hele."
Jeg tænkte: "Den feminisme varede ikke længe."
Og min kæreste, som også skulle være imod ægteskab,
sagde: "Ja, det vil jeg."
Han græd. Ret gribende. Jeg tog til lægen næste dag.
Lægen siger: "Godmorgen , frøken Brady. Vi tror, du har en lille hypofysecyste.
De er meget almindelige. Jeg sagde en bekymrende vækst,
for hvis det var mig, ville jeg vide det."
"Det var ikke det, du sagde i går,
dit røvhul, der tror, han er med i et afsnit af Casualty."
I disse hårdt pressede tider for NHS, hvilken galning ringer op:
"Du har måske hjernekræft. Sov sødt."
Forpulede...
Jeg måtte forlade klinikken.
Jeg havde ringet til min agent og sagt: "Aflys turnéen."
Jeg tog hjem.
Min kæreste lavede mad. Jeg sagde: "Hør her, det er pinligt."
"Jeg er ikke døende."
Jeg ved ikke, hvem der siger: "Det er pinligt. Jeg er ikke døende."
Jeg sagde: "De tager flere test. De ved ikke, hvad det er,
men det vigtigste er, vi blev forlovet i går aftes, ikke?"
"Vi blev forlovet i går aftes."
Han så ikke engang op fra at røre i maden.
Han sagde: "Afventer diagnosen."
Han vil kun giftes, hvis jeg er dødeligt syg, hvis I gik glip af det.
Og det her var ikke første gang. Jeg er ligeglad med at blive gift.
Jeg er virkelig ligeglad.
Men en gang var vi til vores vens bryllup,
og jeg så på maden, de spiste.
De havde en af de der kager lavet af ost. Den så skøn ud.
Så jeg sagde til ham: "Hvad skal vi spise på vores bryllupsdag?"
Han sagde: "Hvad end de kommer i din sonde
den eftermiddag på hospitalet."
Det er koldt.
Det er svært at være længe sammen med en.
Vi slog op tre gange under nedlukningen. Vi fandt sammen igen,
fordi jeg ikke kunne starte forfra i trediverne.
Kærligheden er stærk, men ikke så stærk som et femårigt realkreditlån.
Ikke i disse tider.
Jeg kunne bare ikke.
Jeg talte med lækre fyre på nettet. Og kendte fyre.
Jeg kan ikke sige hvem.
Jeg tænkte: "Det er tid til at starte forfra."
"Få en berømt kæreste."
"Lav brandede partnerskaber med ham på Instagram."
"Drop den lille nar."
Men så tænkte jeg: "Jeg kan ikke starte forfra."
Jeg orker det bare ikke.
Der ville være alle de spændende første dates,
de forrygende første knald.
Men så er der de andre første, der kommer efter det,
og det orker jeg bare ikke.
Jeg kan ikke klare at holde mine prutter inde 12 til 18 måneder,
indtil du er sikker på, personen er forelsket i dig.
Så en søvnig søndag morgen ligger man i ske og...
"Vil du stadig dele dit liv med mig, selvom jeg pruttede på dine nosser?"
For meget sårbarhed.
Jeg kan ikke klare at møde en andens psykisk syge mor igen
og indse, hvorfor fyren er tiltrukket af mig!
Det er godt at høre gale kvinders grin, der siger "Det er mig!"
Og det er ret nervepirrende at starte forfra, når...
Jeg har været sammen med en så længe,
at datingapps ikke var opfundet, da jeg var single.
Og jeg har en høj standard nu for, hvad jeg søger hos en partner.
Min kæreste er en ordentlig person med et ordentligt job.
Ikke en mandlig komiker.
Høj standard. I starten af tyverne var min standard meget lav,
så det var nemt at date mange mennesker.
Jeg husker en fyr, jeg mødte
uden for en natklub i Edinburgh, da jeg var 21,
og jeg sagde: "Hold dig væk fra en som mig.
Jeg er faktisk stripper."
Han sagde: "Det er okay. Jeg har været i fængsel."
Som om det var det samme!
Det er ikke det samme. En af os er iværksætter!
Prøv at lade dine bryster forsørge dig.
Men det var skønt at finde sammen efter et brud.
Man værdsætter den anden så meget mere.
Man slipper af med de dårlige vaner, har date-aftener.
Man har måske nogle dårlige seksuelle vaner.
Ikke hele tiden, men måske nogle gange, hvis man har været sammen længe.
Man veksler mellem de samme to eller tre komfortable stillinger
igen og igen.
Måske dem, hvor I ligger på siden
for at undgå at se hinandens hadefulde ansigter.
Hiver pyjamasbukserne et par centimeter ned.
Charmeløst præsenterer man en røvballe.
Og fortsætter med at stirre stift på skærmen foran ens ansigt.
Screenshot af en anden fjende.
Så lyder en lille stemme i baghovedet:
"Kan du sætte kattevideoerne på YouTube på lydløs?"
"Jeg prøver at koncentrere mig."
Du tænkte: "Unge mig ville aldrig have troet,
nogen skulle koncentrere sig for at knalde mig."
Så siger en af jer: "Vi sætter lidt krydderi på."
"Lad os begynde at tale sammen under sex."
Det var hans idé. Jeg taler allerede ret meget på arbejdet.
Han sagde: "Vi lader, som om vi er nogle andre."
Han sagde det midt coitus, okay?
Og så, han knalder mig stadig, hvis I ikke kan latin...
Her er nogle intellektuelle, gudskelov.
Han sagde: "Hvem vil du være?" Og jeg gik i panik. Jeg sagde:
"Brooklyn Beckham?"
Jeg ved ikke, hvordan sexsnak virker.
Men jeg ved, at Brooklyn har et fantastisk liv
fyldt med nepotisme og ufortjente muligheder,
takket være Victoria og David, og jeg vil have en del af kagen.
Den lille svin gør lige, hvad han vil.
Jeg tror, han er kok nu.
Forleden forsøgte jeg sexsnak igen,
og jeg sagde til min kæreste "Vi lader, som om jeg er jomfru."
Han sagde: "Min fantasi er ikke så god."
Før jeg gik ud med ham, syntes jeg, jeg var rigtig sexet,
fordi jeg havde haft sex.
Jeg var løs på tråden.
En katolsk opfattelse. Jeg tænkte: "Jeg er sexet, fordi jeg har haft sex."
Men jeg er faktisk vanilje, utrolig kedelig.
Og jeg fandt ud af det, fordi jeg fik skældud for kink-shaming.
Det var i en podcast med Gen Z'ere.
Udtrykket "kink-shaming" er et Gen Z-koncept.
Jeg kan ikke tage det seriøst. Så da de sagde:
"Fern, du skal ikke kink-shame,"
sagde jeg: "Så hold op med at skide hinanden i munden, perverse små svin!"
Så tænkte jeg: "Få et Telegraph-abonnement."
Men det er det, jeg mener med at blive ældre.
Er det her, unges offerfornemmelse stammer fra,
at man ikke kan lege med tis og lort, uden jeg griner ad det?
I min tid protesterede vi mod krigen!
Eller det var folk fra min skole. Jeg ved det ikke.
Jeg ved ikke, hvilken krig jeg mener.
Og undskyld, hvis...
For vi er i en progressiv by.
Jeg er bange for, at nogen sidder nede bagved
med en lille beanie over øret, og de får lidt...
"Drop kink-shaming!"
Jeg beklager, hvis du er til koprofili,
men hvis du vokser op som katolik i Skotland,
er det kun et skridt fra at være amish.
I har ikke noget lignende her.
I har Jacob Rees-Mogg, jeres eneste katolik. Ikke det samme.
Så det er noget af et mirakel, at jeg knalder løs, som jeg gør.
Det er ret modigt. Fordi jeg fik fortalt en masse sexløgne,
og det her er en af de største. Min mormor fortalte mig den.
Hun var en meget sød kvinde, men dybt religiøs.
Hun havde to slags helligt vand. Hverdagsbrug. Særlige lejligheder.
Død og koma, okay?
Hun tog mig til side i sommerferien, da jeg var 14,
og hun så så ubekvem ud.
Jeg ville ikke gøre min mormor ubekvem.
Hun sagde: "Jeg fandt de her ting på dit værelse i dag."
"De er ikke gode for dig. Du burde ikke have dem."
Og jeg tænkte: "Hun har fundet mine Marlboro Lights."
Men hun havde fundet en pakke tamponer. Jeg ved ikke, hvor mange af jer, der ved,
at gamle irske katolikker tror, at tamponer kompromitterer ens mødom.
Det er vanvittigt.
For jeg ville begå selvmord, hvis en pik lignede en tampon.
Og det er ikke beregnet til at skamme mikropenissamfundet,
ingen af dem er her i aften.
De laver alle deres egne gig rundt om i landet, ikke?
Men det er ikke beregnet til det. Jeg synes bare, det er vildt naivt
at antage, at det, en kvinde søger i en pik,
er det, hun søger i en tampon.
De mareridtsscenarier, der ville opstå, hvis pikke havde sugeevne!
Ikke mere spontant sex med din partner. For hvis han er lidt sjusket,
må du plage ham, når du vil have sex:
"Vrid din pik over vasken. For den drypper."
Han måtte slæbe sig ud af sengen, føle sig nedslået, kastreret
og flov og traske ud på toilettet.
"Undskyld. Jeg løb en tur i regnen, og mine joggingbukser blev gennemblødte."
Han måtte tage sin opsvulmede svampepik,
svinge den over kanten af vasken,
og vride den helt nedslået, som en bartenders klud efter en vagt.
Han trasker i seng igen.
Du vil ligge der med hænderne beskyttende over dine bryster.
"Hold op med at dryppe på det nye trægulv!"
"Vi kan have sex nu."
"Jeg har ikke lyst mere."
"Jeg vil have en fyr, der kan holde sin pik tør."
Det ville blive et samtaleemne blandt kvinder.
"Ja, hendes nye fyr holder ikke sin pik tør."
Nicki Minaj ville skrive en hitsang om det.
"My Man Keeps His Dick Dry."
Det er godt at have et langvarigt forhold.
Det er beroligende at komme hjem fra turné,
slappe af i huset
iført sin kærestes hættetrøje, som en sød pige.
Men den anden dag havde jeg haft hans hættetrøje på en uge,
fordi jeg er en beskidt tøs, og den stank.
Han vaskede tøj, og jeg sagde: "Der er din hættetrøje."
Han sagde: "Det er ikke min trøje."
Og jeg tænkte: "Det er rigtigt. Du er ret spinkelt bygget."
Jeg havde faktisk min store albanske håndværkers trøje på,
og det havde jeg haft foran håndværkeren i en uge...
som en psykopat.
Jeg tilbød ham te iført hans tøj.
Jeg spurgte, hvordan flisebelægningen i badeværelset gik, klædt som ham!
Men jeg nævnte det ikke i en hel uge,
så fyren troede, hans hjerne spillede ham et puds.
Åh gud.
Det er min måde at sige, at jeg har et hus. Jeg har et hus.
Det er skønt. Man har et hus.
En udlejer kan ikke længere sige, hvad du skal gøre.
Jeg tænkte: "Det første, jeg vil gøre er at få en hund."
Jeg elsker hunde. Jeg er et hundemenneske. Ikke kattemenneske.
Jeg havde en kat på uni. Det var rædsomt.
Flot, hvis du har adopteret en kat, og du kan klare det.
Den kat, jeg fik, var satanisk.
Det hvæsede. Jeg måtte røre den en gang om ugen.
Det var som at bo med en kold russisk luder.
Sexarbejder. Undskyld.
Det var en ond kat, så jeg tænkte: "Jeg får en lille hund."
Min kæreste sagde: "Det går ikke. Du er for meget på turné."
"Få en kat." Jeg har en kat. Jeg har en fornem luksuskat.
Ikke den slags, der angriber dig uden grund.
Jeg har en lobotomiseret stamtavlekat, som man vugger som en psykisk patient.
Det er fantastisk.
Jeg elsker den kat mere end nogen af mine forældre.
Inden for seks måneder
kom en blikkenslager, og han sagde, at katten så ensom ud.
Han sagde bare henslængt, at katten så ensom ud.
Jeg købte en kat til for at hjælpe den første kat.
Jeg elsker min kat så højt, at jeg købte en kat til ham.
Jeg elsker ham mere, end I kan begribe.
Men jeg er ikke kattemenneske. Jeg er hundemenneske uden hund.
Det forstår I godt, ikke? Det gør folk i mit liv ikke.
Så snart jeg fik kattene, og jeg begyndte at vise dem frem på Instagram,
begyndte mine nærmeste, min mor, min bedste ven i 20 år,
at kalde mig for kattedame
og købe ulækre gaver med kattetema.
Hæslige krus med katte på.
Billige malerier af en kvinde med en kat i skødet.
Skulle jeg kunne lide det? Det er en stødende gave.
Jeg elsker mine skønne katte.
Jeg fik dem, da de var killinger.
Jeg har tørret op efter dem. Jeg elsker dem for deres personligheder,
ikke deres kattefacon.
Det er ligesom jer. I er sammen, ikke?
Du elsker ham. Måske skriver du om ham på sociale medier.
Jeg ville aldrig vove at give dig en kalender med lignende skaldede mænd...
...og sige til dig...
"Hvorfor kan du ikke lide din gave? De ligner alle sammen ham lidt."
Du er ikke engang skaldet, så undskyld, jeg sagde det!
Jeg vil ikke såre nogen. Selvom jeg er ret strid på scenen,
så vil jeg ikke såre nogen.
Så jeg elsker mine katte pinligt højt. Jeg hader, hvor meget jeg elsker dem,
for jeg har altid hadet andre...
Og jeg ved ikke hvorfor.
Når folk er for vilde med dyr bliver udfaldet aldrig godt.
Tiger King, den australske fyr...
Ikke sandt?
Det går ikke godt for dem, så man vil ikke elske dyr for meget.
Der er også en kliché om, at autister kan få bedre kontakt med dyr,
og de elsker at have kæledyr mere end neurotypiske mennesker.
Og sådan har jeg det.
Mine katte er til stede på en måde, som mennesker ikke er.
De dømmer mig ikke for det, jeg siger.
Jeg kan gøre meget med mine katte, som jeg ikke kan med mine venner.
Jeg kan onanere foran dem
uden de ændrer ansigtsudtryk.
Det kan man ikke gøre med venner, medmindre man er Louis C.K.
Så kan man tage på turné igen.
Men ja, det er et rart hjemmeliv, jeg har nu.
Jeg havde et kaotisk liv, da jeg var yngre,
og nu har jeg et rart, kedeligt hjemmeliv, mig, kattene og kæresten.
Men når man er autist, føler man aldrig, at man passer ind.
Men på trods af,
at jeg føler mig sikker på, at jeg er den bedste autist nogensinde,
så var jeg bekymret for at kalde showet Autistic Bikini Queen,
for jeg troede, at I ville se på mig,
og fordi jeg ikke er en dreng med et legetøjstog, der stirrer ned i jorden,
troede jeg, I ville sige: "Hun lyver. For at tjene de lukrative autist-pund."
Så sagde jeg til min ven, Alison:
"Mit publikum vil tro, at jeg ikke er autist."
Alison er virkelig høflig, hun stoppede et øjeblik,
og så sagde hun: "Tag det ikke ilde op, Fern.
Jeg håber ikke, det er stødende. Det behøver du ikke bekymre dig om mere."
"Publikum ved, der er noget galt med dig
et par minutter efter, du er gået på scenen."
Den bedste kompliment nogensinde. Jeg blev så glad.
For før jeg fik stillet diagnosen, sagde alle i mit liv:
"Hvis du ikke er autist, hvad fanden er du så?"
Og så vendte det, da jeg fik diagnosen,
og folk sagde: "Du ser slet ikke autistisk ud."
Jeg sagde: "Hvad ved du om det?"
De skal interviewe en af dine forældre, når de stiller diagnosen,
og de interviewede min mor om det.
De sagde: "Havde hun autistiske træk som barn?"
Min mor kom med en lang liste med en helvede masse Rain Man-ting,
som hun ikke havde tænkt på at nævne.
Hun sagde: "Hun plejede at knurre ad fremmede,
når de talte til hende på gaden."
"Men vi troede bare, hun var ond."
God gammel katolicisme i middelalderen
Hvorfor blev jeg ikke druknet ved fødslen?
"Vi troede bare, hun var ond."
Jeg fik også at vide...
At jeg ikke kunne være autist, fordi jeg havde en kæreste.
Fordi man åbenbart skal være et havuhyre for at være autist.
Jeg troede, den var helt skørt, fordi den antager,
at mænd lytter til et ord, unge kvinder siger.
Eksempel: Ingen lytter til mig, før jeg har en mikrofon i hånden.
Jeg kan huske, at jeg scorede en fyr,
en idiot, jeg mødte på et hostel, da jeg var ung,
og jeg knaldede ham. Undskyld, jeg er vulgær!
Bagefter vendte han sig mod mig og sagde:
"Hvordan var det for dig?"
Jeg sagde: "Det var fandeme elendigt."
Og han sagde: "Godt."
Tror I, han lyttede til mig? At han ledte efter
diskrete manifestationer hos autistiske kvinder?
Nej!
Men hør her,
jeg begynder at have det okay med min autisme.
Men man føler sig stadig uden for, for man er ikke som andre kvinder.
Jeg har opgivet at passe ind med dem. Når jeg gør, giver det bare bagslag.
Men kombinationen af at ville passe ind
og min nylige nærdødsoplevelse
har givet mig lyst til at gøre noget,
der får mig til at føle mig accepteret på scenen.
Jeg har fundet en måde at gøre det på, og en af jer må hjælpe mig.
Jeg har kigget på forreste række: "Hvem ser ikke skør ud?"
"Hvem ser ud til at ville hjælpe mig?" Det er svært med mit publikum.
Kan du hjælpe mig?
Okay. Hvad hedder du?
Okay, Ollie. Jeg spiller noget musik.
Kan du spille noget romantisk, noget rigtig romantisk? Okay.
Kom op. Giv Ollie et bifald. Tag mikrofonen.
Okay.
Jeg kan se, du er sammen med din kæreste.
Ja.
Se ikke på hende mere.
"Kære Brooklyn Beckham.
Din yndlingssang skulle spille, når jeg gjorde det her.
Desværre var det for dyrt at spille Shania Twain i et teater."
For dyrt.
"Så vi spiller noget generisk lort i stedet."
"Du har bragt mig mere glæde den sidste time,
end min kæreste har gjort det sidste år.
Når vi går herfra i aften, slår jeg op, ha-ha.
Hun ser virkelig glad ud.
Det går hende slet ikke på.
"Vi ses, skat."
"Vores kærlighed er så speciel.
Du er en smuk, følsom, charmerende kvinde,
og ingen anden skal prutte på mine nosser."
Din stemme skælver af følelser.
Ja.
"Jeg lover at kysse dine visne bryster hver dag,
selv når du er et skelet,
selv når du er død."
Jeg kan ikke tro, at det her sker.
"Derfor frier jeg..."
Det er så spontant! Tænk, at du gør det på mit arbejde!
"Jeg frier med denne ring,
balanceret på den pude, jeg en dag vil kvæle dig med,
når du er dødeligt syg."
Ollie, du behøver ikke lyde glad for det. Du lyder munter.
Jeg er næsten færdig.
"Og jeg håber, du vil sige ja."
Ja! Svaret er ikke på siden. Det er i mit hjerte.
Tusind gange ja. Lad mig røre dit bryst nu,
så vi kan få det vigtige Instagram-billede,
der viser, at jeg er en rigtig kvinde.
Dit hjerte banker hurtigt.
Giv ham et bifald. Han var fantastisk.
Jeg føler endelig, at jeg har opnået noget som kvinde.
I har også været pragtfulde. I har gjort det til et sjovt show.
Nyd resten af aftenen og livet. Jeg er Fern Brady. Godaften!
Tekster af: Charlotte Reeve