Downloaded from YTS.MX
Toivottakaa tervetulleeksi lavalle Fern Brady!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Moi!
Tervetuloa esitykseeni "Autistinen bikinikuningatar".
Ehkä huonoin keksimäni nimi standupille -
varsinkin, kun se vetää yleisöä, joka ottaa asiat kirjaimellisesti.
Valitan. Puhun tuskin yhtään autismista.
Olen oikeasti autistinen.
Sain autismista täydet pisteet ja papukaijamerkin sulkutoimien aikana.
Minulla on ollut vaikeaa siitä asti, kun aloin kertoa siitä ihmisille,
koska autismiyhteisössä ei ole paljon kuumia naisia edustettuna.
Ajattelin "olla se muutos, jonka haluan maailmassa nähdä".
Vain minä ja Greta Thunberg edustamme heitä.
Hän ratkaisee ilmastokriisin.
Minä kerron turhia vitsejä mällistä. Kaikki ei voi olla sankareita.
Ihan lyhyesti, koska en aio puhua autismista,
mutta minulla se menee niin, että minun versioni tehokkaasta kommunikaatiosta -
tuntuu olevan monien versio todella töykeästä.
Myös silloin, kun yritän olla hyvä ihminen ja auttaa ihmisiä.
Kuten kerran, kun yritin lohduttaa äitiä.
Hän itki, koska mummi oli juuri joutunut sairaalaan dementian takia.
Joo, sitä sattuu. En tykkää koskettaa tai halata äitiä millään tavalla.
Miksi tykkäisin? Emme seurustele. Ällöä!
En koske omaa äitiäni!
Laitoin sitten kompromissina käteni naisen olkapäälle käsivarren mitan päästä.
Melkein sama asia.
Sanoin: "Äiti, tästä eteenpäin tilanne vain pahenee."
Kuka taputtaa sille?
Hän ei nauranut ja taputtanut niin kuin te. Hän itki kovemmin.
Nyt tiedän, mitä pitäisi tehdä.
Aina kun teen etikettivirheen, otan selvää, mitä kuuluisi tehdä.
Silloinhan kuuluu kertoa lohduttava pikku valhe, tylsä latteus.
Vaikkapa: "Ei hätää, äiti. Aina on toivoa, sateenkaaria taivaalla.
Voit laittaa mummin istumaan ikkunan ääreen aurinkoisena päivänä.
Hän nauttii auringonsäteistä kasvoilla samalla, kun aivot muuttuvat limaksi."
Voi ei!
Valehtelusta tulee paha mieli. Osaan kyllä.
Mutta aina kun yritän, valheesta tulee mahdottoman suuri.
Se on jotain tyyliin: "Ei hätää, äiti.
Mummi osallistuu Jahtiin ensi viikolla.
Pakkaa hänen yöpaitulinsa.
Kärrää hänet ulos sairaalasta. Kaikki järjestyy."
Ai että.
Neurotyypillisillä ihmisillä on muuten sairaalloinen taipumus -
pehmentää asioita hinnalla millä hyvänsä.
Joskus kun sanon nentille, että olen autistinen, he sanovat:
"Ei se mitään, Fern. Se on supervoima."
Vastaan yleensä: "Ai on vai? Onko se oikeasti supervoima?
Olisiko leffa yhtä hyvä, jos Teräsmies ei saisikaan yli-inhimillisiä voimia -
ja voisi lentää hetkessä maailman ympäri, vaan pitäisikin monologin -
1960-luvun depressiivisestä runoilijasta Sylvia Plathista -
kykenemättä millään tavalla ymmärtämään välinpitämättömyyttäsi?"
Supervoima...
Identiteetistäni selvisi toinenkin tärkeä asia.
Minut kuvataan aina "skottikoomikko" Fern Bradyksi,
mikä raastaa minua, koska Brady on hyvin irlantilainen sukunimi.
Tiesin, että sukuni on melko irlantilainen.
Skottikoomikot ja monet tapaamani skotlantilaiset pitävät -
Burnsin päivällisestä, pyhästä Andreaksesta, kilteistä ja haggisista.
Voin tuntea hengenheimolaisuutta vain katolilaisia kohtaan.
Jos pedofiili lauloi sinulle a cappellana joka sunnuntai...
Yhdessä Pyhän Hengen kanssa
Kaikkivaltias Isä
...olet meikäläisiä.
Tein siis sellaisen DNA-testin netissä. Tiesin, että olen vähän irlantilainen.
Ei, vaan 98,3 % irlantilainen! En ole eläissäni asunut Irlannissa.
Jes, ylävitonen! Vanhempani eivät ole asuneet Irlannissa.
Tämä on todistus lahkolaisuuden voimasta Skotlannissa.
Katolilaiset vain lisääntyvät keskenään yhä uudelleen ja uudelleen.
Kasvoista tulee karvaisempia joka sukupolven myötä.
En ole koskaan ollut onnellisempi, etten ole britti.
Olen vain 1,7 % britti,
ja se tulee siitä, kun koditon kaveri sylki silmään, kun muutin Lontooseen.
Olen käynyt salilla usein.
Olen yrittänyt, koska ihmiset ottavat kuvia esityksistäni,
ja haluan kuolla, kun näen ne.
Sain porttikiellon kuntosaliini Lontoossa,
kun yritin tapella miehen kanssa, joka neuvoi, miten maastaveto tehdään.
Oikeasti. Pitäisi kai laittaa t-paita, jossa lukee:
"Älä tule lähelle, mitä ikinä teenkin levytangolla. Vaikka tekisin näin..."
En tiedä, miten sen saa t-paitaan, mutta tiedätte, mitä tarkoitan.
Minun täytyy säästää salivierailuni Skotlantiin,
jossa salit ovat niin ylellisiä, että haluan muuttaa kotiin.
Arvatkaa miksi. Ne ovat tyhjiä.
Lehtiä lentelee niiden läpi.
Yksikään skotlantilaismies ei uskaltaisi tulla neuvomaan,
miten kyykkyjä tehdään oikein.
Ainoat miehet niissä näyttävät lääkärinsä lähettämiltä -
sydänkohtauksen jälkeen tai terveyden petettyä. Täydellistä.
Olen hyvin terveystietoinen. Ihmiset yllättyvät aina, kun sanon sen.
Alan olla yhä terveystietoisempi, koska olen vanha,
ja tämä on nuorten naisten peli. "Olen niin vanha.
On niin masentavaa esiintyä, ja olen niin vanha.
Olen 36. Se on kyllä..."
Oliko tuo vanha mies, joka nauroi sille?
Voin vain kuvitella harmaan naamasi sanovan: "Se ei ole ikä eikä mikään!
Minusta näytät ihan sikiöltä."
Ettäs kehtaat.
Tiedän, ettei se ole kamalan vanha,
mutta 36-vuotiaana pitää alkaa vähitellen hyväksyä,
että tietyt asiat eivät enää toteudu naisen elämässä.
Elämä ei näytäkään siltä, miltä aina kuvittelit.
Kuvittelin aina ihan vilpittömästi olevani sellainen ihminen, joka osallistuu...
Tiedättekö ne keskiluokan naamiaisorgiat, jonne pääsee vain kutsusta?
Eyes Wide Shut -tyyliin.
Tiedätte, mitä ne ovat.
Luulin, että olisin osallistunut yhteen tässä vaiheessa elämää.
Ei sillä, ettenkö voisi osallistua orgioihin enää tässä iässä.
Mutta orgiakutsujeni taso alkaa laskea melko nopeasti -
tästä eteenpäin.
Ne eivät ole naamiaiset.
Se on likainen swingerien tilaisuus, joka löytyy luokitelluista ilmoituksista,
jossain pirun kyläpahasessa, kuten Swindonissa.
En ole käynyt siellä.
Tiedän vain, että juna paranee, kun he jäävät pois.
"Nyt ei enää pelota."
Pitää mennä orgioihin Swindoniin.
Joku pullea putkimies tarjoilee minulle pekoninaksuja.
Ei luuposliinilta niin kuin haluaisin, vaan polystyreenikulhosta.
Minun pitää ottaa häneltä poskeen, lutkuttaa vähän.
Teen sen kiitollisena, kun roikkuvat, ikääntyneet kasvoni vajoavat kohti hautaa.
Kuolema lähestyy. Keho tietää sen.
Se tässä iässä on vaikeaa. Kasvot alkavat olla liian löysät kalloon.
Selfiet täytyy ottaa tästä kulmasta,
jotta kasvot laskeutuvat takaisin korviin, ja näen oikean Fernin vielä kerran.
Rintani olivat joskus upeat.
Anteeksi, jos joku kiusaantuu siitä, mutta ne olivat ihan ykköset.
Niiden puuhista ei pitänyt murehtia, koska ne olivat vain...
Sitten sulkutoimien aikana ne kai masentuivat,
ja kuten kaikki muukin, ne alkoivat nuutua kohti maata.
Sain ajatuksen, joka häiritsi minua: "Hei, minulla on nyt rahaa.
Voisin ottaa silikonit."
Sitten toinen pieni ääni sanoi: "Eikä.
Anna niiden mädätä vaatteiden alla.
Ne saivat osansa huomiosta.
Nyt on minun vuoroni loistaa."
Edinburgh 2006. Se oli tissieni parasta aikaa.
Olin silloin sylitanssija. Ne saivat parhaan elämän.
En sanonut mielelläni olevani sylitanssija kaltaisellenne teatteriyleisölle.
Mutta kun vuodet vierivät, ja näkee, mitä nuoret naiset tekevät OnlyFansissa -
ja totta puhuen Facebookin lomakuvissa...
Strippari 15 vuotta sitten -
alkaa tuntua nyt samalta kuin flapper-tanssija 1920-luvulla.
Viehättävän vanhanaikaista.
Tunnen aina, kuinka vanhemmat katsojat sanovat:
"Ei se mitään. Perinnöttä jäisit, jos olisit tyttäreni."
Samaan aikaan kaikki zetat, nuoret ihmiset ovat...
Kun mainitsen strippiklubin,
kelaatte, mikä se sellainen viehättävä kabaree mahtaa olla.
Sitten teette pornoa TikTokissa ja lennätte leijulaudalla yötaivaalle.
En tiedä, mitä nuoret puuhaavat. Oli miten oli.
Nyt tissini kuihtuvat vaatteiden alla -
kuin kaksi kurttuista vanhaa rouvaa. Ajattelen mielelläni niin.
On kiva ajatella, että ne muistelevat -
kulta-aikaansa Skotlannin strippiklubeilla.
Kuten se vanha nainen Titanicin alussa,
joka muistelee elämäänsä kovana panonaisena.
He ymmärtävät.
Se oli Titanicin juoni.
Sain kunnon kyytiä laivassa. Ukko ei selvinnyt.
"Ihan sama, hän oli köyhä. Pois vaatekaapin oveltani, Jack!"
Tissini siinä muistelevat. Kaksi vanhaa rouvaa.
"Muistatko, Eileen, kun miehet maksoivat saadakseen nähdä meidät?"
"Niin, se oli kulta-aikaa. Olimme Fernin korvien lähellä.
Nyt me vajoamme lähemmäs hänen napaansa, lähemmäs hautaa.
Toinen nähtävästi nopeammin kuin toinen.
Perässä tullaan, muru."
"Älä ole negatiivinen, Agnes. Muistatko, kun eversti Gaddafin veljenpojat -
tarjosivat meille 40 puntaa yksityistanssista?
Tai ihmiset, jotka väittivät olevansa Gaddafin perheestä."
Hyviä aikoja.
Joskus yleisö luulee, että keksin Gaddafi-jutun päästäni -
vain kertoakseni kivan yksityiskohdan.
Se on loukkaavaa, koska en tiedä tarpeeksi Libyan politiikasta keksiäkseni sen.
Mistä edes tiedän, kuka Gaddafi on?
Tapasin hänen veljenpoikansa sinä iltana Big Daddy O'sissa.
Big Daddy O's on nyt meksikolaisrafla,
koska keskiluokkaistuminen pilaa kaiken pervoille.
No, nyt kun olen elämäni ehtoopuolella, siirtymässä elämäni toiselle puoliskolle,
olen luvannut itselleni, että lakkaan olemasta jatkuvasti pelokas pikku pöljä.
Näytän kuulemma itsevarmalta lavalla, mutta olen oikeasti hyvin ujo.
Ajattelin, että on aika lopettaa.
Kävelen mielelläni öisin keikkojeni jälkeen.
Yritän saada askeleeni täyteen.
Mutta jos on nainen, joka tykkää kävellä myöhään,
ajatukset omasta murhasta häiritsevät jokaista kävelyä.
Siitä ei ole apua stressin purkamisessa.
Tuumaatte varmaan: "Ei, emme ajattele noin aina. Olemme normaaleja."
Olen kahdesta syystä peloissani, kun kävelen yöllä.
Ensinnäkin minulla on isä, joka on epäluonnollisen huolissaan murhastani.
Vanhemmat toki murehtivat, mutta kuunnelkaa.
Aina, kun soitan isälle kävelyllä, hän sanoo heti alkuun:
"Älä tule murhatuksi!" Minä siihen:
"Unelmoi suuremmin, iskä."
Siis...
Yleisön naiset, jos teitä hermostuttaa kävellä öisin,
yksi fakta tuo minulle lohtua.
Yritän lohduttaa isää sillä, mutta häneen se ei pure.
Tilastollisesti on todennäköisempää, että sinut tappaa seuralaisesi,
joten kannattaa ehkä ottaa takki ja kengät ja häipyä kerryttämään askeleita.
Se on kaikin tavoin terveellisempi vaihtoehto.
Toiseksi isäni on ollut sellainen siitä asti, kun olin viisi.
Ensimmäisenä koulupäivänäni hän ripusti pikku koulureppuuni pillin -
ja sanoi: "Kuule, pikkuinen.
Jos joku mies yrittää kaapata sinut, puhalla pikku pilliisi. Puhalla kovaa."
Sen lisäksi, että siitä tuli traumaattisin muisto ensimmäisestä koulupäivästä ikinä,
kun tarkkailin ylivalppaana, mihin pakettiautoon minut sullottaisiin,
eikö se ollut kuin lähettäisi sotilaan taistelukentälle lusikka aseenaan?
Olisinko puhaltanut pedot pois pikku lurituksellani?
He ovat jo voittaneet monet tabut tullessaan lastenkaappaajiksi.
Jos teen näin:
Sillä ei saavuteta paljon. Se vain tarkoittaa, että olen ahdistunut aikuinen.
Toinen, mielestäni hyvä syy pelkooni on se,
että asun paikassa nimeltä Lontoo.
Olen antanut sille kymmenen vuotta. En ole oppinut pitämään siitä.
Kymmenen vuoden jälkeen voinee sanoa,
että joko pitää hirvittävistä kusipäistä tai sitten ei. Siitä ei opi pitämään.
Se on kamalaa. Se ei ole sama Lontoo, jonka näin pienenä telkkarista.
En syytä Lontoon kunnon väkeä. Komediaskene on kohdellut minua hyvin.
Syytän Richard Curtisin elokuvien maailmaa,
jossa keskiluokkaista englantilaisuutta kuvataan tavalla,
jota en ole vielä nähnyt oikeassa elämässä.
Kasvuiässä katsoin elokuvia tyyliin: "Nimeni on Will.
Olen töissä charmantissa kirjakaupassa Notting Hillissä.
Olemme kaikki ystäviä täällä."
"Hyvältä näyttää, Will. Rakastan kirjoja.
Mutta minut hakataan, kun luen niitä Skotlannissa.
Liitynkin sinun ja silmiinpistävän valkoisen kaveriporukkasi seuraan."
Tulin Lontooseen. Kukaan ei ollut kavereita.
Williä ja kirjakauppaa ei näkynyt.
Asun sen sijaan osassa Lontoota nimeltä Lewisham,
joka on silkkaa hävitystä.
Ihmiset riitelevät pitaleipien kanssa lähi-Tescossa.
Mietin vain, onko heillä enemmän ystäviä.
Joku mies jahtaa minua pysäköintialueen läpi niin usein,
ettei ilmeeni edes muutu juostessa.
Muppettien joulu kuvaisi paremmin -
sitä dickensiläistä helvettiä, joka on Lontoo 2023, kuin elokuva Rakkautta vain.
En halua mollata Lontoota. Sitä pitää vain kuvata paremmin elokuvissa.
Tiedän sen tästä:
Eräs ystäväni meni lomalle Skotlannista New Yorkiin.
Kun hän palasi, kysyin millaista siellä oli.
Hän sanoi: "Se oli mahtavaa.
Otin heti ensimmäisenä sellaisen keltaisen taksin,
ja taksinkuljettaja oli paskiainen, ihan niin kuin elokuvissa!"
Tiedätte, millaisia he ovat. "Mitä vielä! Tuo minulle kahvi!"
He ovat paskiaisia, niin kuin elokuvissa New Yorkista.
Silloin tajusin,
että tarvitsemme parempia, todellisempia romanttisia komedioita Lontoosta.
Meidän pitää nähdä pariskunta, joka rakastuu yöbussissa 185 Lewishamiin.
"Että mitä, Henry? Sanoitko, että haluat yhteisen elämän?
En kuullut kunnolla, kun se mies sanoi olevansa tappokone bussin perällä."
Sitten mies jahtaa heitä, ja he pakenevat kikattaen käsi kädessä.
Sitten he suutelevat palavan roskakorin edessä.
Pikkutytöt Skotlannissa osoittavat telkkaria -
ja sanovat: "Tuolla minä haluan asua isona. Lontoossa."
No, en voi syyttää Lontoota jatkuvasta pelostani, enkä voi muuttaa kotiin.
Haaveilen, että voin joskus muuttaa takaisin kotiin.
Sitä lontoolaistuu liiaksi.
Lopulta on itsekin niin kamala paskiainen, ettei voi enää lähteä.
Tästä tajusin olevani liian lontoolaistunut:
Olin syömässä isoa aamiaista kahvilassa Glasgow'ssa,
kun 85-vuotias nainen tuli luokseni ja sanoi: "Näyttääpä kivalta aamiaiselta."
Halusin heti vaistomaisesti kyyristyä sen ylle. "Ala vetää!
Et saa makkaraani tai resurssejani!"
Minun pitää nyt vain jäädä Lontooseen.
Mutta olen ahdistunut ihminen kiertueella.
Suuri osa työstä on matkustamista ja hotelleissa yöpymistä yksin,
enkä ole kovin hyvä siinä.
Olin junassa Edinburghista Glasgow'hun,
ja siellä oli kolme metelöivää, humalaista skotlantilaismiestä.
Olen vahvasta aksentistani huolimatta asunut Englannissa 13 vuotta,
joten pelkään nyt humalaisia skotteja ihan yhtä paljon kuin te kaikki.
Katselin niitä öykkäreitä.
Olimme ainoat vaunussa, ja minulla oli melua vaimentavat kuulokkeet.
Kuvittelin, mitä he sanoivat minusta. He sanoivat taatusti:
"Tapetaan tuo narttu heti, kun noustaan junasta. Ihan huvin vuoksi."
Minä tärisin. Siirsin vähän kuulokkeita, kun saavuimme Glasgow'hun,
jotta kuulisin, mitä he aikoivat tehdä minulle.
Arvatkaa, mitä pääpukari osoitti ja huusi. Hän huusi:
"Haluan vain tietää, jätkät, mitä ruskeakastikkeessa on!
Se on...
Kukaan ei tiedä."
Ensimmäinen ajatukseni oli, että ahdistukseni on mennyt liian pitkälle.
Ja toinen, että ainakin tamarindia.
Se iskee myös hotelleissa.
Kirjaudun usein hotelliin perjantaisin,
ja vietän koko viikonlopun yksin keikkaillessa.
Usein kirjautuessani sisään hotelliin olen ainoa, joka ei ole polttariporukassa.
Kun kirjauduin jokin aika sitten, heitä oli ehkä 50, miehiä pahimmillaan.
Ei millään pahalla, miehet erikseen.
Mutta se on pelottavaa, kun huudatte: "Äijät, äijät!"
Teillä on ryhmämentaliteetti. Pienissä naisen aivoissani vain kuuluu: "Ehei...
Nyt kauas polttariporukasta."
Hermoilen usein niin pahasti polttariporukoiden lähellä,
etten voi edes syödä aamiaistani, koska he ovat niin pelottavia.
Tulen alas aamiaiselle ja yritän parhaani,
mutta keskityn lopulta vain lämpimään leipääni,
joka pyörii pyörimistään pyörivässä tuhon paahtimessa!
Sitten päätän antaa aamiaisen olla. Polttariporukat ovat liian pelottavia.
Vasta viime vuonna ajattelin: "Koeta nyt ryhdistäytyä.
Miten voit pelätä polttariporukoita?
Se on loppujen lopuksi ryhmä miehiä suorittamassa rituaalia.
Kyllä, he juovat toistensa kusta aamiaisbuffetissa.
Kyllä, heillä on Borat-asu kymmenen vuotta myöhässä.
He tekevät sen kaiken,
koska yksi heistä rakastaa Sarahia.
Hän rakastaa tätä niin paljon, että aikoo naida tämän.
Koska hän todella uskoo, että heidän rakkautensa kestää ikuisesti.
Säälittävää."
Miten voin pelätä jotain niin säälittävää?
Äijäporukka siinä vain juhlii Darrenin rakkautta Sarahiin.
En voi kuvitella meneväni naimisiin muuten kuin sarkastisesti,
tai jos Channel 4 maksaisi siitä jossain sairaassa tosi-tv-ohjelmassa.
Kyse ei ole siitä, että olisin kyyninen tai katkera miesten suhteen.
Olen loistava seurustelemaan, ehkä liiankin hyvä seurustelemaan.
Olen seurustellut yhden kundin kanssa ehkä yksitoista vuotta, ikuisuuden.
Kaikki tuttumme ovat menossa naimisiin.
Vaikka olen 36, luulen olevani 18, joten minusta se on epäilyttävää.
Sanon hänelle aina: "Miksi kaikki idiootit menevät naimisiin?"
Hän siihen: "Siis parhaat ystävämme?" "Joo."
Hän vastaa aina samalla tavalla: "Olen sanonut tämän jo.
Ihmiset menevät yleensä naimisiin, koska he haluavat -
tunnustaa rakkautensa toisilleen kaikkien sukulaisten ja ystävien edessä."
Hän sanoo, että... No niinpä.
Nauran, koska minun pitäisi vetää ekstaasia, jotta tekisin jotain sellaista.
Mitäpä jos tekisin seksinauhan?
Mutta tunteistani!
En aio tunnustaa rakkauttani kaikkien sukulaisteni ja ystävieni edessä.
Ehkä te menitte naimisiin, ja teillä on mukavia, normaaleja sukulaisia ja ystäviä,
joiden on turvallista kokoontua juomaan alkoholia.
Minulla ei ole.
En aio tunnustaa rakkauttani Julien edessä,
jonkun randomin naisen, jonka isä nai vuonna 2014.
En edes tiedä Julien sukunimeä!
Joudun pulittamaan lohi- tai kanavaihtoehdosta,
jonka Julie lähettää takaisin, koska hänellä on tapana.
En aio tunnustaa rakkauttani poikaystäväni sedän edessä,
joka oli IRA:ssa ja on täysi riskitekijä perhetilaisuuksissa.
Mikä helpotus, että tiedätte IRA:n. He olivat aika suosittuja 80-luvulla.
Se vasta olisi mukavaa, jos koko tilaisuutta johtaisi -
outo pikku kaveri, jolla ei edes saa olla tyttöystävää,
ja joka on tilastollisesti todennäköisesti seksirikollinen. Miten romanttista!
Yhtä asiaa en vain tajua.
Miten voi mennä naimisiin toisen kerran,
jos on mokannut liiton ekalla kerralla, iskä?
Ja -
miten selviää toisten häiden valoista kuolematta nauruun?
Miten ne voi sanoa naama peruslukemilla? "Lupaan rakastaa, kunnioittaa ja totella...
LOL, tällä kertaa vissiin."
Ei sillä, etten olisi romanttinen.
Kun rakastan, rakastan täysillä. Rakastan intensiivisesti.
Mutten halua tunnustaa kallisarvoista rakkautta poikaystävääni kohtaan -
väkijoukon edessä. Se halventaisi sitä.
Ihmiset rakastuvat eri syistä.
Joskus ihmiset kertovat sen syyn hääseremoniassa.
Ihmiset eivät yleensä kutsu minua häihinsä. Kumma juttu.
Joskus ihmiset kertovat, miksi rakastuivat.
En halua, että kaikki pyörittelevät silmiään, kun kerron, että rakastuimme,
kun hän paransi luottoluokitustani roimasti noin kolmen vuoden aikana.
Rakastuin lopullisesti,
kun hän perui hiihtolomansa, koska tein abortin. Kaunis tarina!
Disney tekee siitä animaatioelokuvan hetkenä minä hyvänsä.
"Aborttiprinsessa."
Tämän takia Englannissa on kiva asua.
Voit sanoa "abortti",
eikä sinua häädetä ulos hangot heiluen niin kuin Skotlannissa.
Jos Skotlannissa sanoo "abortti", Jeesuksen ajatellaan katsovan.
Englannissa monet rikkaat keskiluokkaiset -
huutavat vain: "Joo, tappakaa vauvat!"
Hanki tutkinto. Sosiaalinen liikkuvuus kunniaan.
Se on mahtavaa.
En halua, että ajattelette, että olen perinteitä vastaan.
Minulla on perinteinen näkemys avioliitosta,
luultavasti perinteisempi kuin useimmilla.
Minusta avioliitossa on kyse varojen yhdistämisestä -
ja taloudellisen voimaparin muodostamisesta!
Näin sinun nyökkäävän.
Sitähän varten se keksittiin: maatilojen, sukujen vallan ja rahan yhdistämiseksi.
Ei rakkaus siihen kuulunut.
Sillä huijattiin myöhemmin naiset tekemään jotain, joka ei ole heille hyväksi.
Kundit, siitä on hyötyä vain teille.
Tarkistamme luomenne selästä. Ei kovin reilu diili.
Naiset eivät hyödy siitä.
Rakkaus avioliitossa on huijausta. Rakkaus on harhaa.
Siitä todisteena ovat kaikki ne naiset,
jotka luulevat, että muut naiset yrittävät varastaa heidän rumat ukkonsa.
Voin kertoa, että eivät ne naiset, jotka seurustelevat miesmallien kanssa,
mustasukkaisuuskohtauksia saa.
Niitä saavat ne, jotka ovat merihirviöiden kanssa.
Noloimmat tyypit ikinä. Heti, kun pullo proseccoa on kulautettu:
"Pysy kaukana minun Tonystani!"
"Kukaan ei halua rumaa Tonya, muru.
Kiva, että olette muodostaneet parisiteen,
mutta kukaan ei halua rumaa Tonya, ja kun takerrut..."
Seksuaalinen mustasukkaisuus on alhainen tunne.
Jos rakastat toista, päästä hänet vapaaksi. Sanon niin poikaystävälleni.
"Ala mennä, aloita suhde."
Päästä hänet vapaaksi. Älä takerru rumaan Tonyyn.
Näytät siltä kuin tuudittaisit isoa kakkakikkaretta. Se ei näytä kivalta.
Halusin rekisteröidä parisuhteen kymmenvuotispäivän kunniaksi.
Sen voi tehdä nyt sen sijaan, että menee naimisiin.
Aloin täyttää kaikkia tarvittavia lomakkeita.
Se on tosi tylsää. Pitää vain jaksaa romantiikan ja sen sellaisen voimalla.
Täyttelin niitä ajatellen romantiikkaa ja rakkautta,
kunnes viimeisen sivun kohdalla tajusin jättäneeni pankkikorttini yläkertaan.
Siispä paukautin läppärin kiinni.
Ei helvetti. Rakkaus ei ole yhtä voimakas -
kuin tämä Netflix-dokumentti Pamela Andersonista.
Aion vielä rekisteröidä parisuhteemme.
Olen halunnut tehdä sen ainoastaan, koska loppujen lopuksi haluan,
mitä kuka tahansa pikkutyttö haluaa.
Haluan siirtää isäni oikeuden sammuttaa hengityskoneeni kumppanilleni.
Jos olen vegetatiivisessa tilassa, tiedän, että poikaystäväni ymmärtää -
sammuttaa koneeni tai tukahduttaa minut tyynyllä, kun lääkäri on muualla.
Hän istuu lyhyen tai keskipitkän tuomion onnistuneen Guardian-kampanjan jälkeen.
Isä on kovan linjan katolilainen. Hän vastustaa eutanasiaa.
Hän on tehnyt sen selväksi.
Jos minulle sattuu jotain naimattomana, tiedän, mitä isä tekee:
Kärrää minua edestakaisin Disneylandiin ja Lourdesiin.
Takaisin Disneylandiin, takaisin Lourdesiin -
lopunelämääni samalla, kun yritän räpyttää viestin:
"Viedään asia korkeimpaan oikeuteen."
"Ei, tyttäremme on yhä siellä jossain.
Laitamme hänet istumaan ikkunan ääreen aurinkoisina päivinä.
Hän nauttii auringonsäteistä kasvoillaan,
kuten hänen värähtämättömästä katseestaan näkyy."
Suu hapuilee pikku pilliäni.
Yritän räpyttää silmilläni: "Tapa minut nyt, iskä!"
Kiva, että jotkut pitävät kuolemasta ja rappiosta.
Se tuo ihmiset yhteen, eikö?
Olen ajatellut paljon kuolemaa.
Puhumme aina isän kanssa taivaasta ja onko sitä olemassa.
Isä uskoo, että kun kuolemme,
meistä tulee pikku kerubeja, joilla ei ole ruumista, vain siivet kaulassa.
On kiva kuulla, kun työväenluokan skotti yrittää puolustaa sitä huuhaa-teoriaa.
Minä en usko, että kuollessa käy niin. En ole hullu.
Uskon, että kun kuolemme,
meistä tulee henkiä, jotka leijuvat tuonpuoleisessa -
ja odottavat yhteydenottoa meedioilta.
Niin siinä käy.
Olen ottanut yhteyttä meedioihin. Kävin meediolla, joka puhuu kuolleille.
Hän oli hyvin ilmeikäs mies.
Hän kysyi: "Onko joku, johon haluat yhteyden tuonpuoleisessa?"
Sanoin: "Joo, John-setään.
Hän oli lempisetäni. Hän kuoli, kun olin pieni."
Mies pysähtyi, kuin olisi oikeasti luomassa yhteyttä ja sanoi sitten:
"Hän ei halua puhua kanssasi juuri nyt."
Olen jo epävarma siitä, etten ole suosittu elävien maailmassa.
Sain siis tietää, että joku, jolla on vain ikuisuus edessään,
sanoi silti: "En voi puhua sille nartulle."
Se teki minut epävarmaksi. Mutta kuolema...
Kuolema ja rappio muuttavat näkemystä rakkaudesta ja avioliitosta.
Vastustan aatteellisesti avioliittoa.
Se ei ehkä tullut selväksi esityksen ensimmäisessä osassa.
Olen lempeäluonteinen nainen.
Se näkemys voi muuttua hetkessä.
Voin huonosti viime vuoden lopulla, minulla oli outoja oireita.
Lääkärini lähetti minut pään magneettikuvaukseen.
Se ei ole koskaan hyvä. Hän soitti minulle samana iltana.
Se on pahempi. Hän sanoi: "Tämä on odottamatonta, neiti Brady.
Löysimme kasvaimen aivoistasi. Sinun pitää tulla heti."
En edes kuunnellut, mitä muuta mies sanoi. Aloin vain vollottaa.
Ajattelin, että nyt minä sitten kuolen, kun urani on nousussa.
Olen tuhlannut vuosikaudet elämästäni -
lähettämällä näyttökuvia vihaamistani ihmisistä Instagramissa -
WhatsAppiin ystävilleni.
"Katso tätäkin mulkkua." Lähetä.
Mutta se oli hyvin eletty elämä!
Huomaan, kuinka monella on ollut sama...
Meillä kaikilla on samat muistot kuolinvuoteellamme.
Onnellisimmat muistomme ovat niitä, kun katsoimme puhelimiamme -
yrittäen pysyä hereillä aamukolmelta.
"Ymmärrän, että muijalla on synttärit, mutta että synttäriviikko?"
Ja sitten -
pudotat puhelimen valtavalle otsallesi.
Tykkäät perivihollisesi julkaisusta valtavalla naamallasi.
Et edes seuraa häntä!
Se yllättää minut aina.
No, sain siis huonoja uutisia lääkäriltä. Aloin välittömästi itkeä.
Menin olohuoneeseen poikaystäväni luo.
Sanoin: "He epäilevät, että minulla on aivosyöpä.
Mennäänkö naimisiin? Pidetäänkö heteronormatiivisimmat häät ikinä?
Haluan koko taantuman. Haluan pukeutua valkoiseen,
ja että isä saattaa minut alttarille, vaikka onkin sekopää.
Haluan kaiken."
Ajattelin, että se feminismi ei kestänyt kauan.
Poikaystäväni, jonka myös piti vastustaa avioliittoa,
nyökytteli ja itki.
Liikuttavaa. Menin lääkäriin seuraavana päivänä.
Hän sanoi: "Huomenta, neiti Brady.
Uskomme, että päässäsi on pieni aivolisäkkeen kysta.
Ne ovat yleisiä. Kerroin eilen, että kasvain on huolestuttava,
koska minäkin haluaisin tietää."
"Et sanonut niin eilen illalla,
senkin draamanhakuinen narttu, joka kuvittelee olevansa Casualtyssa."
Kuka mielipuoli soittaa näinä terveydenhuollon ankarina aikoina -
sanoakseen: "Sinulla on ehkä aivosyöpä. Kauniita unia."
Helvetin...
Minun piti häipyä sieltä. Olin jo pyytänyt manageriani perumaan kiertueenkin.
Menin takaisin kotiin.
Poikaystäväni oli laittamassa ruokaa. Sanoin: "Tämä on noloa. En kuolekaan."
En tiedä, kuka normaali ihminen sanoo: "Tämä on noloa. En kuolekaan."
Sanoin, että he tekevät testejä. He eivät ole varmoja, mikä se on,
mutta pääasia on, että menimme eilen kihloihin.
Menimme illalla kihloihin. Hän vain sanoi katsettaan nostamatta:
"Odotamme diagnoosia."
Hän siis nai minut vain, jos olen kuolemansairas.
Jos joku ei tajunnut.
Se ei ollut edes ensimmäinen kerta, kun siitä puhuttiin.
En välitä naimisiinmenosta. En todellakaan.
Mutta olimme kerran ystäviemme häissä, ja katselin tarjolla olevia ruokia.
Heillä oli kakku, joka oli pelkkää juustoa. Se näytti upealta.
Sanoin sitten hänelle: "Mitähän meillä on tarjolla häissämme?"
Hän vastasi: "Mitä ikinä syöttöletkussasi on sinä iltapäivänä sairaalassa."
Tylyä.
On vaikea olla jonkun kanssa tosi pitkään joskus.
Erosimme kolmisen kertaa sulkutoimien aikana.
Palasimme yhteen, koska en olisi kestänyt aloittaa alusta kolmekymppisenä.
Rakkaus ei ole yhtä voimakas -
kuin viiden vuoden kiinteäkorkoinen asuntolaina. Ei näinä aikoina.
En vain kyennyt.
Puhuin timmeille kundeille netissä. Puhuin julkkiksille.
En voi kertoa kenelle.
Ajattelin, että on aika aloittaa alusta, hankkia kuuluisa poikaystävä.
Tehdä yhteisiä brändiyhteistöitä Instagramissa.
Päästä eroon siitä mulkusta.
Sitten ajattelin, etten voi vain aloittaa alusta. En jaksa vaivautua.
Se tietäisi jännittäviä ensitreffejä ja sykähdyttäviä ensipanoja.
Mutta se tietää myös muita ensijuttuja, enkä vain jaksa sitä.
En jaksa enää pidätellä pierujani 12–18 kuukautta,
kunnes olen varma, että toinen on rakastunut.
Sitten yhtenä unisena sunnuntaiaamuna lusikka-asennossa...
"Haluatko yhä yhteisen elämän, vaikka pieraisin palleihisi?"
Liikaa haavoittuvuutta.
En jaksa enää tavata jonkun mielisairasta äitiä -
ja tajuta, miksi mies tykkää minusta!
On kiva kuulla hullujen naisten naurua. "Ha ha, se olen minä."
On hermoja raastavaa ajatella alusta aloittamista, kun...
Olen seurustellut niin pitkään, ettei deittisovelluksia ollut, kun olin sinkku.
Rimani on nyt hyvin korkealla kumppanin suhteen.
Seurustelen kunnollisen ihmisen kanssa, jolla on kunnollinen työ.
Hän ei ole mieskoomikko.
Rima on korkealla. Parikymppisenä rimani oli hyvin alhaalla,
ja se teki tapailusta helppoa.
Yksi kundi flirttaili kanssani kerran yökerhossa Edinburghissa, kun olin 21.
Sanoin: "Et halua olla tekemisissä tällaisen tytön kanssa. Olen strippari."
Hän siihen: "Ei se mitään. Minä olen ollut vankilassa." Sehän on sama asia!
Se ei ole sama asia. Toinen meistä on yrittäjä!
Yritäpä itse pyöräyttää tisseistä kultaa.
Mutta oli ihanaa palata yhteen eron jälkeen.
Toista ihmistä arvostaa paljon enemmän.
Tulee luovuttua huonoista tavoista ja käytyä treffeillä.
Sitä saattaa olla jopa huonoja seksitapoja.
Ei koko ajan, mutta ehkä joskus, jos on seurustellut pitkään.
Sitä saattaa vuorotella paria, kolmea mukavaa asentoa aina vain uudelleen.
Ehkä sellaisia, joissa makaa kyljellään,
jottei tarvitse katsoa toistensa vihantäyteisiin kasvoihin.
Lasket peukalolla pyjamahousuja pari senttiä alas.
Paljastat mielenkiinnottomasti toisen kankun.
Tuijotat yhä turtana naamasi edessä olevaa ruutua.
Uusi näyttökuva vihollisesta.
Sitten pieni ääni takaraivossa sanoo:
"Voisitko mykistää kissavideot YouTubessa, kiitos?
Yritän keskittyä."
Ajattelet: "Nuori minä ei olisi uskonut,
että jonkun pitäisi keskittyä panemiseeni."
Sitten toinen teistä sanoo: "Kokeillaan jotain uutta.
Aletaan puhua toisillemme seksin aikana."
Se oli hänen ideansa. Minä puhun jo melko paljon töissä.
Hän sanoi: "Kuvitellaan, että olemme joku toinen."
Hän sanoi sen kesken coituksen.
Ja sitten, yhä pannen minua, jos ette osaa latinaa...
Onneksi löytyy muutama älykkökin.
...hän sanoi: "Kuka haluat olla?"
Menin paniikkiin ja möläytin:
"Brooklyn Beckham?"
En osaa puhua seksikkäitä.
Tiedän, että Brooklynilla on huikea elämä -
täynnä nepotismia ja ansaitsemattomia tilaisuuksia kiitos Victorian ja Davidin,
ja minä haluan osingoille.
Se pikku paskiainen tekee mitä lystää.
Hän on kai nyt kokki.
Yritin puhua seksijuttuja uudestaan -
ja sanoin poikaystävälleni: "Teeskenneltäisiinkö, että olen neitsyt?"
Hän siihen: "Mielikuvitukseni ei ole niin hyvä."
Ennen kuin aloimme seurustella luulin olevani tosi seksikäs vain,
koska olin harrastanut seksiä. Kuvittelin olevani kunnon lutka.
Se on hyvin katolinen näkemys. Luulin olevani hemmetin seksikäs.
En ole. Olen tosi tavallinen, uskomattoman tylsä.
Se selvisi, kun minua moitittiin kink-sheimauksesta.
Se tapahtui zetojen podcastissa.
Termi "kink-sheimaus" on Z-sukupolven käsite.
En voi suhtautua siihen vakavasti.
He sanoivat: "Älä viitsi kink-sheimata, Fern."
Vastasin heti: "Mitäpä jos lakkaisitte paskantamasta toistenne suihin, pervot!"
Silloin ajattelin, että pitää tilata Telegraph.
Tätä minä tarkoitan, kun puhun vanhenemisesta.
Tämänkö takia nuoret uhriutuvat?
Enkö voi nauraa pissa- ja kakkaleikeillenne?
Minun nuoruudessani me protestoimme sotaa vastaan.
Tai siis jotkut koulussa protestoivat kai. En tiedä.
En edes tiedä, mistä sodasta puhun.
Olen pahoillani, jos... Koska olemme edistyksellisessä kaupungissa,
takana saattaa istua joku, jolla on pikku pipo korvien yläpuolella ja pieni...
"Älä kink-sheimaa!"
Pahoittelen, jos tykkäät koprofiliasta,
mutta katolisen kasvatuksen Skotlannissa saanut -
on melkein sama kuin amissi.
Täällä ei ole mitään sellaista. Jacob Rees-Mogg on ainoa katolilaisenne.
Se ei ole sama.
On ihme, että minusta tuli tällainen panonainen. Se on aika rohkeaa.
Minulle kerrottiin paljon seksivalheita. Yhden suurimmista kertoi mummini.
Hän oli kultainen nainen, mutta syvästi uskonnollinen.
Hänellä oli kahdenlaista pyhää vettä: arkikäyttöön ja erikoistilaisuuksiin.
Kuolemaan ja koomaan.
Hän halusi puhua minulle kesälomallani, kun olin 14.
Hän näytti tosi kiusaantuneelta, ja se tuntui ikävältä.
Hän sanoi: "Löysin tänään jotain huoneestasi, pikkuinen.
Ne eivät ole hyväksi sinulle. Et saisi ostaa niitä."
Ajattelin, että hän oli löytänyt Marlboro Lightsini.
Ei. Hän oli löytänyt tamponipaketin.
Sinä näytät tietävän, että vanhat irlantilaiset katolilaiset uskovat,
että tamponit vaarantavat neitsyyden, mikä on hullua.
Tappaisin itseni, jos heppi muistuttaisi mitenkään tamponia.
En halua mitenkään sheimata mikropenisyhteisöä,
joka ei ole edustettuna täällä. He ovat omilla keikoillaan eri puolilla maata.
Mutta sitä ei ole tarkoitettu siihen.
On hurjan naiivia olettaa, että nainen haluaa munalta -
samaa, mitä tamponilta.
Miettikää, mikä painajainen siitä tulisi,
jos munat olisivat imukykyisiä!
Ei enää huoletonta seksiä kumppanin kanssa.
Jos hän on vähän sottainen, naisen pitää nurista, kun haluaa seksiä:
"Etkö voisi vääntää munaasi kuivaksi? Se on läpimärkä."
Hänen täytyy raahautua ylös sängystä apeana, miehuutensa menettäneenä -
ja häpeissään, ja laahustaa vessaan.
"Sori vaan. Kävin lenkillä sateessa, ja se kastui verkkarien läpi."
Hänen täytyy ottaa paisunut, huokoinen munansa,
asettaa se pesualtaan reunalle ja vääntää se kuivaksi alakuloisena -
kuin baarimikon tiskirätin vuoron lopussa.
Hän laahustaa takaisin sänkyyn. Nainen makaa kädet suojana tissien päällä.
"Älä tiputa sitä uusille puulattioille!"
"Voimme harrastaa nyt seksiä." "Ei edes huvita enää."
Sitä vain haluaa miehen, joka pitää munansa kuivana.
Siitä tulee puheenaihe naisten keskuudessa.
"Uusi poikaystävä ei pidä heppiään kuivana."
Nicki Minaj kirjoittaisi siitä hitin.
"Mieheni pitää heppinsä kuivana."
On hyvä olla jonkun kanssa pitkään.
On tosi huojentavaa palata kiertueelta ja lorvia kotona -
poikaystävän hupparissa oikein tyttömäisesti.
Mutta viimeksi olin pitänyt hänen huppariaan ehkä viikon,
koska olen törkyinen, ja se alkoi haista.
Hän oli pesemässä pyykkiä, ja sanoin: "Tässä on hupparisi."
Hän oli: "Se ei ole minun."
Silloin ajattelin: "Aivan, olet aika hentorakenteinen mies."
Olin pitänyt iäkkään albanialaisen rakentajani hyvin isoa hupparia -
noin viikon verran rakentajan edessä -
kuin psykopaatti.
Olin tarjonnut hänelle teetä -
hänen vaatteissaan.
Kysellyt, miten kylpyhuoneen laatoitus etenee pukeutuneena häneksi!
Mutten maininnut sitä kertaakaan viikon aikana,
jotta mies luulisi kuvittelevansa omiaan.
Voi jeesus.
Se on tapani sanoa, että minulla on talo. Minulla on talo.
Se on hienoa. Vuokranantaja ei voi enää sanoa, mitä saat tehdä.
Ajattelin, että hankin ensin koiran. Rakastan koiria. Olen koiraihminen.
En ole kissaihminen. Minulla oli kissa yliopistossa.
Se oli kamalaa. Hieno homma, jos tulet toimeen rescue-kissasi kanssa.
Minun kissani oli saatanallinen.
Se sähisi ja antoi koskettaa kerran viikossa.
Se oli kuin asuisi kylmän venäläishuoran kanssa.
Seksityöläisen. Anteeksi.
Mutta se oli ilkeä kissa, joten ajattelin hankkia pienen koiran.
Sitten poikaystäväni sanoi: "Et voi. Olet aina kiertueella. Hanki kissa."
Hankin sitten kissan, hienon luksuskissan.
En sellaista, joka käy kiinni ilman syytä.
Hankin lobotomisoidun rotukissan, jota voi tuudittaa kuin mielenvikaista.
Mieletöntä.
Rakastan sitä kissaa enemmän kuin vanhempiani.
Puoli vuotta myöhemmin putkimies mainitsi, että kissa näytti yksinäiseltä.
Hän vain sanoi sen ohimennen.
Ostin heti toisen kissan ensimmäisen avuksi.
Rakastan kissaani niin paljon, että ostin sille kissan.
Rakastan sitä enemmän kuin arvaattekaan.
Siitä huolimatta en ole kissaihminen. Olen koiraihminen ilman koiraa.
Ymmärrättehän te?
Ihmiset elämässäni eivät.
Heti, kun hankin kissat ja aloin julkaista juttuja Instagramissa,
lähimmät ihmiseni, äitini, paras ystäväni 20 vuoden ajalta,
alkoivat kutsua minua kissanaiseksi -
ja ostaa minulle inhottavia kissa-aiheisia lahjoja.
Rumia mukeja, joissa on kissoja.
Mauttomia maalauksia naisesta kissa sylissään.
Miksi pitäisin siitä? Se on loukkaava lahja.
Rakastan kissojani, koska ne ovat mahtavia. Olen kasvattanut ne.
Olen siivonnut sotkut.
Rakastan niiden upeita luonteita, en kissan muodon takia.
Tehän olette yhdessä, vai mitä?
Rakastat miestä. Julkaiset hänestä jotain somessa.
En ikinä kehtaisi antaa sinulle kalenteria samantyyppisistä kaljupäistä -
ja sanoa:
"Mikset tykkää lahjastasi? He kaikki muistuttavat hämärästi häntä."
Et ole edes oikeasti kalju. Anteeksi, että sanoin niin.
En halua loukata ketään.
Vaikka olen aika provo lavalla, en halua loukata ketään.
Rakastan kissojani nolostuttavan paljon.
Inhoan sitä, koska olen aina inhonnut muita...
En tiedä, miksi.
Ihmisille, jotka ovat liian kiinnostuneita eläimistä, ei käy hyvin.
Tiger King, se australialaiskundi...
Tiedättekö? Heille ei käy hyvin, joten eläimiä ei kannata rakastaa liikaa.
Sanotaan myös, että autistiset ihmiset luovat syvemmän yhteyden eläimiin,
että he rakastavat lemmikkejä enemmän kuin neurotyypilliset.
Tunnen kyllä niin.
Kissani ovat läsnä kanssani eri tavalla kuin ihmiset.
Ne eivät tuomitse puheitani.
Voin tehdä niiden kanssa kaikkea, mitä en voi ystävieni kanssa.
Voin masturboida niiden edessä -
niiden ilmeen värähtämättä.
Sitä ei voi tehdä ihmisystävien kanssa, ellei ole Louis C. K.
Sitten voi palata kiertueelle.
Mutta minulla on nyt kyllä mukava kotielämä.
Elämäni oli hyvin kaoottista nuorempana.
Nyt minulla on kiva, tylsä kotielämä. Vain minä, kissat ja poikaystävä.
Mutta kun on autistinen, ei silti koskaan tunne sopivansa joukkoon.
Vaikka uskon saaneeni autismista täydet pisteet ja papukaijamerkin,
olin todella huolissani nimestä "Autistinen bikinikuningatar".
Ajattelin, että katsoisitte minua...
Koska en ole surullisena maahan katsova pikkupoika, jolla on leikkijuna,
ajattelin, että tuumaisitte: "Hän valehtelee tehdäkseen voittoa autismilla."
Sanoin parhaalle ystävälleni Alisonille: "Yleisöni ei usko, että olen autistinen."
Alison on hyvin kohtelias. Hän pysähtyi hetkeksi ja sanoi:
"Älä käsitä tätä väärin, Fern.
Toivottavasti et loukkaannu. Sitä sinun ei tarvitse enää murehtia.
Yleisösi tietää, että jotain sinussa on ihan muutaman minuutin sisällä."
Se oli paras kohteliaisuus ikinä. Olin niin mielissäni.
Ennen diagnoosiani melkein kaikki elämässäni sanoivat:
"Jos et ole autistinen, mikä helvetti sitten olet?
Diagnoosin jälkeen tilanne kääntyi päälaelleen,
ja ihmiset sanoivatkin: "Et näytä autistiselta."
Olin: "Mitä sinä muka siitä tiedät?"
Heidän pitää haastatella äitiä, kun saa diagnoosin,
tai toista vanhempaa, ja he haastattelivat äitiäni.
He kysyivät: "Oliko hänellä autistisia piirteitä lapsena?"
Äidillä oli luettelo kaiken maailman jutuista kuin suoraan Sademiehestä.
Hän ei vain ollut puhunut niistä.
Hän sanoi: "No, hän murisi vieraille, kun he puhuivat hänelle kadulla.
Ajattelimme vain, että hän on paha."
Vanha kunnon katolisuus keskiajalla
Miten minua ei hukutettu, kun synnyin?
"Ajattelimme vain, että hän on paha."
Sain myös kuulla,
etten voi olla autistinen, koska minulla oli poikaystävä.
Ilmeisesti on oltava merihirviö, jotta voi olla autistinen.
Se oli aika hullua, koska silloin oletetaan,
että miehet kuuntelevat mitään, mitä naiset sanovat.
Kerron esimerkin. Kukaan ei kuuntele minua ilman mikrofoniani.
Iskin kerran jonkun kundin,
idiootin, jonka tapasin retkeilyhostellissa nuorena.
Kiksautin häntä. Anteeksi vulgaari sana.
Sen jälkeen hän katsoi minua ja sanoi: "Millaista se oli sinulle?"
Vastasin: "Täyttä paskaa."
Ja hän sanoi: "Hyvä."
Luuletteko, että hän kuunteli minua?
Etsikö hän naisille tyypillisiä autismin ilmenemismuotoja? Ei!
Mutta joka tapauksessa, alan vihdoin hyväksyä autismini.
Tunnen silti oloni ulkopuoliseksi, etten sovi muiden naisten joukkoon.
Olen lakannut yrittämästä. Se vain kostautuu joka kerta.
Mutta halu sopia joukkoon jotenkin yhdessä kuolemanrajakokemukseni kanssa -
on saanut minut haluamaan jotain, jotta tuntisin oloni hyväksytyksi lavalla.
Keksin tavan tehdä sen. Tarvitsen yhden miehen apua.
Olen yrittänyt katsoa, kuka ei näyttäisi eturivissä mielipuolelta.
Kuka voisi auttaa minua? Minun yleisöni kanssa se on vaikeaa.
Voitko sinä auttaa?
Mikä sinun nimesi on?
Ollie, laitetaan jotain musiikkia.
Soittaisitko jotain oikein romanttista?
Tule tänne. Antakaa aplodit Ollielle. Ota mikki.
No niin.
Näen, että olet tyttöystäväsi kanssa.
Joo.
Älä katso häntä enää.
"Rakas Brooklyn Beckham,
halusin lempikappaleesi soivan, kun teen tämän.
Valitettavasti Shania Twainin soittaminen teatterissa maksoi liikaa."
Se on totta.
"Soitamme siis tätä geneeristä paskaa.
Olet tuonut minulle enemmän iloa tunnissa kuin tyttöystäväni vuodessa.
Kun lähdemme täältä tänään, hänet jätetään, ha ha."
Hän näyttää iloiselta.
Se ei haittaa häntä yhtään.
"Nähdään, muru.
Rakkautemme on erityinen.
Olet kaunis, herkkä ja hurmaava nainen,
enkä halua kenenkään muun pieraisevan palleihini."
Äänesi ihan värisee liikutuksesta.
Joo.
"Lupaan suudella kuihtuneita tissejäsi joka päivä,
silloinkin, kun olet luuranko ja kuollut."
Ei voi olla totta!
"Siksi kosin...
Miten spontaania! Ei voi olla, että teet sen työpaikallani!
"Kosin sormuksella, joka on tyynyllä, jolla tukahdutan sinut jonain päivänä,
kun olet kuolemansairas."
Älä kuulosta niin onnelliselta siitä. Kuulostat iloiselta.
Olen ihan lopussa.
"Ja toivon, että suostut."
Kyllä! Vastaus ei ole paperilla. Se on sydämessäni.
Tuhat kertaa kyllä. Anna minun koskettaa rintaasi,
jotta saamme tärkeän Instagram-kuvan, josta näkyy, että olen oikea nainen.
Sydämesi hakkaa nopeasti.
Antakaa hänelle aplodit. Hän oli mahtava.
Tunnen vihdoin saavuttaneeni jotain naisena.
Tekin olitte ihania. Teitte esityksestä hauskan.
Nauttikaa loppuillasta ja elämästä. Olen Fern Brady. Hyvää yötä!
Tekstitys: Sanna Autere