Downloaded from YTS.MX
Poželite dobrodošlicu Fern Brady!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Bok!
Dobro došli na moj nastup koji se zove Autistična kraljica bikinija.
To je valjda najgori naziv za stand-up koji sam ikad smislila,
osobito zato što publika obično sve shvaća doslovno.
Žao mi je, gotovo uopće neće biti riječi o autizmu.
Ali ja zaista jesam autistična.
Dobila sam certifikat za najboljeg autista na svijetu
tijekom karantene.
Bilo mi je jako teško otkako sam počela govoriti da to imam
jer autistične žene nisu poznate po svom seksipilu
pa sam odlučila mijenjati svijet mijenjajući sebe.
Takve smo vam samo ja i Greta Thunberg.
Ona rješava klimatsku krizu,
a ja pričam besmislene viceve o spermi.
Nismo svi junaci!
Samo da kratko kažem, jer neću pričati o autizmu,
da kod mene to funkcionira ovako:
moja verzija vrlo učinkovite komunikacije
za mnoge druge je krajnja bezobraština.
I to kad se trudim...
Kad se trudim biti dobra!
I pomoći ljudima.
Jednom sam pokušala utješiti mamu.
Plakala je
jer su moju baku hospitalizirali zbog demencije.
Eto, što ćete.
Ne volim dirati ni grliti majku ama baš nikako.
Zašto bih? Pa ne hodam s njom. Odvratno!
Neću dirati mamu!
Pa u znak kompromisa ispružim ruku i dotaknem ženi rame.
Ajmo reći da je to slično.
I kažem joj: „Mama, odsad će samo ići samo nizbrdo.”
Tko na ovo plješće?
Ona se nije smijala i pljeskala kao vi. Plakala je još jače!
Sad znam što trebam.
Kad god kiksam u društvenom smislu, pročitam što se očekuje.
Očekuje se
da kažeš neku utješnu laž.
Neku glupu floskulu.
Nešto tipa: „Bez brige, mama.
Uvijek ima nade. Duga je na nebu.
Možda bi mogla posjesti baku kraj prozora za sunčanog dana.
Uživat će u zrakama sunca na licu
dok joj se mozak pretvara u kašu.”
O, ne!
Ne volim lagati.
Mogu ja lagati. Ali kad god kažem laž,
uvijek je prenapušem.
Uvijek nešto tipa: „Bez brige, mama.
Baka će za tjedan dana nastupiti u Potjeri!
Spakiraj joj spavaćicu.
Izvezi je iz bolnice. Bit će ona super.”
Ajme.
Inače, vi, neurotipični,
imate, rekla bih, patološku potrebu
da sve izgladite pod svaku cijenu.
Zato, kad neurotipičnima kažem da sam autistična,
katkad odvrate:
„Bez brige, Fern. To je supermoć.”
A ja, ono: „Ma je li?
Je li zaista supermoć?
Bi li film bio jednako dobar da Superman, umjesto nadljudske snage
i sposobnosti da obleti svijet u trenutku,
drži predavanje
o depresivnoj pjesnikinji iz 1960-ih Sylviji Plath
uopće ne registrirajući da te ta tema uopće ne zanima?”
Supermoć.
Shvatila sam još nešto važno o svom identitetu.
Uvijek me opisuju kao škotsku komičarku Fern Brady.
To mi uvijek zasmeta jer je Brady tipično irsko prezime.
Mi smo irska obitelj.
Škotski komičari i Škoti koje susrećem
slave Burnsovu noć, svetog Andriju, vole kiltove i haggis.
Mogu se poistovjetiti s vama samo ako ste i vi katolik.
Ako vam pedofil svake nedjelje a capella pjeva...
U jedinstvu Duha Svetoga
Tebi Bogu Ocu svemogućemu
...moja ste ekipa.
Testirala sam svoj DNK. Znate one testove na internetu.
Znala sam da sam djelomično Irkinja. Irkinja sam 98,3 %!
Nikad nisam živjela u Irskoj. Da! Daj pet!
Ni jedan mi roditelj nije živio u Irskoj. To vam je dokaz sektaštva u Škotskoj.
Katolici rade djecu s katolicima i samo s katolicima.
Svakim naraštajem lica su sve dlakavija.
Bila sam presretna što nisam Britanka!
Samo sam 1,7 % Britanka.
To mi je beskućnik pljunuo u oko kad sam se doselila u London.
Puno idem u teretanu.
Bar se trudim. Snimaju me na nastupima pa ne želim umrijeti kad se vidim.
Zabranili su mi ulaz u lokalnu teretanu u Londonu
kad sam napala tipa koji me htio naučiti pravilno dizati utege. Tako da...
Zaista!
Najradije bih nosila majicu:
„Što god da radim s utegom, ne prilazi mi, čak ni ako radim ovo.”
Ne znam kako bi to stalo na majicu, ali shvaćate što hoću reći.
Posjete teretani čuvam za turneje po Škotskoj.
Teretane su tako luksuzne da se poželim vratiti doma.
Znate zašto? Prazne su.
Jednostavno...
vjetar nosi lišće kroz njih.
Nema Škota koji bi mi se usudio reći
kako da pravilno čučnem.
Svi izgledaju kao da ih je onamo poslao doktor
nakon srčanog udara ili krize sa zdravljem. Divota.
Ja pazim na zdravlje.
Ljudi se uvijek začude kada to kažem.
Veoma pazim na zdravlje,
i to sve više jer sam stara, a ovo je posao za mlade žene.
Jako sam stara.
Nemam volje za ovaj nastup i jako sam stara.
Imam 36 godina. Znam da je to...
Čujem da se neki starac tome smije?
Na sivom ti lišcu piše: „Ma kakva starost!
Meni izgledaš kao fetus!”
Kako se usuđuješ?
Znam da nisam jako stara,
ali žena s 36 godina mora početi prihvaćati
to da joj se neke stvari u životu više neće dogoditi.
Da ti život neće izgledati onako kako si zamišljala.
Uvijek sam se zamišljala,
i to vam iskreno kažem, da ću biti od onih...
Znate one orgije pod maskama za koje ti treba pozivnica?
Kao u filmu Oči širom zatvorene?
Znam da znate za njih.
Zaista sam mislila da ću u ovoj dobi već imati to iskustvo.
Nije kao da u ovim godinama više neću ići na orgije.
Više je stvar u tome da se kvaliteta pozivnice počinje srozavati
odsad pa nadalje.
Neće to biti maskenbal.
Nego okupljanje ofucanih svingera
koje se reklamira na Gumtreeju
i održava negdje vragu iza leđa, recimo u Swindonu.
Nisam bila u Swindonu.
Znam samo da je u vlaku bolje kad svi koji idu onamo izađu.
„Sad se više ne bojim!”
Morat ću na tu orgiju u Swindonu.
Neki odeblji vodoinstalater ponudit će me grickalicama.
Ne iz koštanog porculana, što bih željela,
nego iz zdjelice od stiropora.
Morat ću mu podudlati. Popušit ću mu.
I to zahvalno, otromboljenim, staračkim licem
koje se cijedi prema grobu.
Smrt dolazi i tijelo to zna.
To je teško u ovoj dobi. Na licu je previše kože u odnosu na lubanju.
Sve više selfieja moram snimati iz ovoga kuta
da mi lice padne prema ušima
i opet vidim pravu Fern.
Imala sam fantastične grudi!
Isprike ako je nekom nelagodno,
ali bile su non-stop predobre.
Nisam uopće morala paziti što rade jer su bile, ono...
U karanteni su očito pale u depresiju
i kao sve ostalo počele se topiti prema tlu.
Tada me uznemirila pomisao: „Hej, pa ja sad imam novca.
Mogla bih operirati cice.”
Drugi mi je glasić rekao: „Ma ne.
Neka ti trunu pod odjećom.
Imale su svoj trenutak slave.
Sad je mojih pet minuta.”
Edinburgh 2006. Tad je bio svijetli trenutak za moje cice.
Tad sam bila erotska plesačica! Nisu mogle poželjeti bolji život!
Prije mi je bilo neugodno to priznati
ekipi poput vas, koja ide u kazalište.
Ali kako godine prolaze i gledate što mlade žene rade na OnlyFansu
ili na slikama s odmora koje stavljaju na Facebook,
kad kažem da sam bila striptizeta prije 15 g.
slično je kao da kažem da sam bila flaperica 1920-ih.
Simpatično, ha?
Uvijek imam osjećaj da stariji u publici misle:
„Bez brige, da si meni kći, ostala bi bez nasljedstva!”
Istovremeno, kad vama iz mlađe generacije spomenem striptiz-klub,
pitate se o kakvim to simpatičnim kabareima govorim.
Onda snimite pornjavu za TikTok
i odletite na hoverboardu u noć!
Eh, ti mladi, ne razumijem ih.
Uglavnom,
sad mi sise sahnu pod odjećom
poput dvije mudre starice. Tako ih ja zamišljam.
Zamišljam kako se prisjećaju slavnih dana u škotskim striptiz-klubovima.
Kao ona starica na početku Titanica
koja se prisjeća ludih razvratničkih dana.
Oni razumiju.
To je bila radnja Titanica!
Lijepo su se proveli na brodu. On nije preživio.
„Ma kog briga? Bio je siromašan!
Makni se s mojih vrata, Jack!”
Tako se moje cicke prisjećaju davnih vremena.
Dvije starice. „Sjećaš li se, Eileen,
vremena kad su muškarci plaćali da nas gledaju?”
„Da! Dani naše slave!
Stajale smo Fern kraj ušiju!”
„Sad joj curimo prema pupku,
sve bliže grobu,
jedna očito brže od druge.
Vidimo se poslije, stara.”
„Ne budi negativna, Agnes!
Sjećaš li se kad nam je Gadafijev nećak ponudio 40 funta za privatni ples?
Ili ljudi koji su tvrdili da su iz Gadafijeve obitelji.”
Dobra stara vremena.
Publika ponekad misli da sam to s Gadafijem izmislila
kako bih unijela humoristični detalj u točku, a to me vrijeđa
jer ne znam dovoljno o libijskoj politici
da bih to izmislila.
Što mislite, kako znam za Gadafija?
Pa upoznala sam mu nećake u Big Daddy O'su!
Big Daddy O's sad je meksički restoran
jer gentrifikacija pervertitima sve pokvari.
Uglavnom, sad u poznim godinama,
kad ulazim u drugu polovicu života,
shvatila sam, tj. obećala sam si
da više neću stalno biti uplašena guska.
Kažu da na pozornici djelujem samopouzdano,
ali inače sam vrlo sramežljiva. Sad bi toga bilo dosta.
Navečer nakon nastupa volim šetati,
znate, da nabijem broj koraka.
Ali ako ste žena koja voli noću šetati,
svaku vam večernju šetnju pokvare misli o tome kako će vas ubiti.
Smetaju vam prilikom opuštanja.
Cure, vi sad mislite: „Ne razmišljamo tako stalno.
Normalne smo.”
Dva su razloga zašto se bojim kad noću šećem sama.
Prvo, imam oca
kojeg nenormalno opsjedaju misli o mom ubojstvu.
Roditelji su i inače zabrinuti. Ali saslušajte me.
Kad god nazovem tatu sa šetnje, prvo mi kaže:
„Nemoj da te ubiju!”
A ja, ono:
„Očekuj više od života.”
Ono...
Žene u publici, ako vam je nelagodno šetati noću,
evo čime se ja tješim.
I tatu time pokušavam utješiti. Nikad mi ne uspije.
Statistički je vjerojatnije da će vas ubiti frajer s kojim ste došle ovamo.
Zato, ajmo, kaputiće, cipele
i na cestu, brojite korake.
To je zbog mnogočega zdravija opcija.
Drugo, tata mi je takav od moje pete godine.
Prvi dan škole objesio mi je zviždaljku na školsku torbu
i rekao: „Čuj me, mišu.
Ako te netko danas pokuša oteti,
puši u zviždaljkicu. Jako puši.”
Osim što je stvorio
užasno traumatičnu uspomenu na prvi dan škole,
jer sam stalno zvjerala
i očekivala da će me netko utrpati u kombi,
nije li to kao da šalješ vojnika na bojište oboružanog žlicom?
Što sam mogla?
Otpuhati pedofile veselom melodijom?
Već su prekršili mnogo tabua i postali otmičari djece.
Ovim mojim...
...ne bih baš puno postigla!
Samo sam postala anksiozna kao odrasla.
Drugi razlog zašto se bojim,
a mislim da je zaista dobar,
to je što živim u Londonu.
Trudim se
već deset godina. Nisam se naviknula.
Nakon deset godina slobodno možeš reći
da ili voliš grozne pizde ili ih ne voliš.
Ne privikneš se na njih.
Grozno je! Nema veze s Londonom koji sam kao mala gledala na televiziji.
Ne krivim ja dobre Londonce.
Komičarski su me krugovi prihvatili.
Krivim svijet filmova Richarda Curtisa
koji prikazuje verziju Engleza srednje klase
koju još nisam vidjela u stvarnom životu.
Odrasla sam uz ovakve filmove:
„Ja sam Will i radim u dražesnoj knjižari na Notting Hillu.
U ulici smo svi prijatelji.”
„Super, Wille! Volim knjige!
Ali u Škotskoj dobijem batine kad vide da ih čitam!
Daj da dođem k tebi i tvojim vrlo bijelim prijateljima.”
Dođem u London, nitko s nikim nije frend, Willa i knjižare nigdje.
Umjesto toga živim u londonskoj četvrti Lewisham
koja propada na svakom koraku.
Ljudi se svađaju sa somunima u lokalnom Tescu.
Ja razmišljam: „Imaju li više prijatelja od mene?”
Jedan me muškarac tako često ganja po lokalnom parku
da ne promijenim izraz lica dok trčim.
Muppetova Božićna priča bolje bi prikazala
dikensovski pakao Londona 2023. od filma Zapravo ljubav.
Ali nećemo pljuvati po Londonu.
Samo bi ga trebalo poštenije prikazati na filmu.
Evo kako to znam.
Moj prijatelj iz Škotske otišao je na odmor u New York.
Kad se vratio, pitala sam ga kako je bilo.
„Sjajno,” rekao je.
„Odmah sam se ukrcao u onaj njihov žuti taksi,
a taksist je bio gad,
točno kao u filmovima!
Znaš kakvi su u filmovima! 'Ma daj! Donesi mi kavu!'
Gadovi su točno kao u filmovima o New Yorku!”
I tad mi je sinulo
da trebamo bolje, točnije romantične komedije koje se događaju u Londonu.
Trebamo par koji se zaljubi
na katu noćnog autobusa 185 za Lewisham.
„Molim, Henry? Rekao si da želiš sa mnom graditi život?
Nisam te čula od tipa koji govori da je stroj za ubijanje,
odostraga u busu.”
Tip ih ganja, oni bježe kikoćući se i držeći za ruke!
Poljube se pred košem za smećem koji gori.
A djevojčice koje rastu u Škotskoj upiru prstom u televizor
i kažu: „Ondje želim živjeti kad odrastem.
U Londonu.”
Uglavnom, ne mogu kriviti London za to što se stalno bojim.
A ne mogu natrag!
Sanjam da ću se u nekom času odseliti natrag doma.
Ali London te preuzme.
Postaneš pregnusna gnjida da bi ikad otišao odande.
Ovako sam shvatila da me London preuzeo.
Jela sam velik doručak u kafiću u Glasgowu.
Priđe mi 85-godišnja gospođa
i kaže: „Kakav krasan doručak!”
A meni je prvi nagon da ga zakrijem rukom.
„Odbij!
Ne dam ti svoje kobasice i svoju imovinu!”
Eto, sad moram ostati u Londonu.
Ali na turneji sam vrlo tjeskobna!
U ovom poslu često putuješ sam,
odsjedaš sam u hotelima,
a meni to ne leži.
Putovala sam vlakom iz Edinburgha u Glasgow.
U vlaku su bila trojica pijanih škotskih galamdžija.
Da vam kažem nešto o sebi.
Unatoč jakom naglasku, živim u Engleskoj već 13 godina
i bojim se pijanih Škota baš kao i svi vi.
Gledam ja te huligane.
Bili smo jedini u kolima. Imala sam slušalice koje blokiraju buku.
Ali zamišljala sam što govore o meni.
Sto posto su govorili:
„Ubijmo kuju čim izađemo iz vlaka.
Ubijmo je iz zabave!”
Drhtala sam.
Na ulasku u Glasgow malo sam pomaknula slušalice
da čujem što smjeraju sa mnom.
Znate što je kolovođa pokazivao i vikao?
Vikao je:
„Mene samo zanima, dečki,
što je u smeđem umaku!
Jer
to nitko ne zna.”
Tad sam shvatila da mi se, prvo, anksioznost otela kontroli.
Drugo, tamarind, je l' da?
Strah me i u hotelima.
Često se prijavim u hotel u petak.
Imam pred sobom cijeli vikend kad sam sama ili na gažama.
Često se prijavim u hotel
i ondje sam jedina koja nije na momačkom vikendu.
Nedavno sam bila u hotelu s pedesetoricom muškaraca
u najgorem izdanju.
Bez uvrede muškarcima pojedinačno.
Ali strašno je kad svi vičete: „Dečki, dečki, dečki!”
Imate grupni mentalitet.
Tada nešto u mom malom ženskom mozgu kaže: „Ne.
Ne sviđa mi se ovo. Moram pobjeći.”
Često sam tako nervozna zbog blizine muškaraca na momačkoj
da ne mogu ni doručak pojesti kraj njih.
Toliko ih se bojim. Siđem na doručak.
Dam si truda.
Na kraju se previše skoncentriram na tost
u ukletom cirkularnom tosteru!
Pomislim: „Ma nema veze za doručak.
Previše se bojim dečki na momačkoj.”
Lani rekoh sebi: „Daj se saberi!
Zašto bi te plašile momačke zabave?
Ipak je to samo skupina muškaraca.
Izvode taj svoj ritual.
Da, piju si međusobno pišalinu za doručkom.
Da, nose Boratov kostim deset godina prekasno.
Ali sve to rade
zato što jedan od njih voli Saru!
Toliko je voli
da će se oženiti njome.
Jer zaista vjeruje da će njihova ljubav trajati zauvijek.
Kako je to jadno!”
Kako me može plašiti nešto tako jadno?
To su samo dečki koji slave Darrenovu ljubav prema Sari.
Ne mogu zamisliti da se udam osim iz sarkazma
ili kad bi mi Channel 4 platio da sudjelujem u nekom suludom realityju.
Nisam ja cinična ili ogorčena na muškarce.
Odlično mi ide s njima.
Dapače, čak i predobro.
S jednim tipom hodam deset, jedanaest godina. Dugo, je l' da?
Svi koje znamo vjenčaju se.
Iako imam 36 g., mislim da imam 18 pa mi je to malo sumnjivo.
Stalno mu govorim:
„Kog se vraga svi ovi seronje imaju vjenčavati?”
„Naši najbolji prijatelji, misliš?” „Da!”
Odgovor je uvijek isti. Kaže mi: „Već sam ti rekao.
Ljudi se obično vjenčaju jer žele priliku
da pred obitelji i prijateljima izjave ljubav jedno prema drugome.”
To mi kaže.
Zamislite.
Smijem se jer bih za tako nešto doslovno trebala biti na ecstasyju.
Snimit ću se kako se seksam!
Ali osjećajno!
Neću izjaviti ljubav pred cijelom obitelji i svim prijateljima!
Vi ste se možda vjenčali
i imate dragu obitelj i normalne prijatelje.
Usudite ih se okupiti uz alkohol.
Ja to nemam.
Neću izjaviti ljubav pred Julie,
ženskom iz Milton Keynesa kojom se tata oženio 2014.!
Ne znam joj ni prezime!
Iskeširat ću se za njezin losos ili piletinu,
a ona će to vratiti u kuhinju jer to obično radi.
Neću izjaviti ljubav pred ujakom svog dečka
koji je bio u IRA-i i faktor je rizika na obiteljskim okupljanjima!
Laknulo mi je što ste čuli za IRA-u. Bili su popularni u 80-ima.
Znate što bi bilo lijepo? Da cijelim događajem predsjeda
čudačić koji ne smije povesti curu i vjerojatno je seksualni prijestupnik.
Kako romantično!
Ne mogu shvatiti ovo.
Zašto ulaziš u brak drugi put
ako si zeznuo prvi brak, tata?
I kako izgovoriš zavjete na drugom vjenčanju
a da ne krepaš od smijeha?
Kako to uspiješ ozbiljno izgovoriti?
„Obećavam da ću voljeti, poštovati i slušati...
Ovaj put možda, LOL!”
Zaista, nije da nisam romantična.
Kad nekog volim, volim ga jako.
I vrlo intenzivno.
Ali ne želim izjaviti dečku svoju veliku i iskrenu ljubav
pred hrpom ljudi. To bi je obezvrijedilo.
Jer ljudi se zaljubljuju iz raznih razloga.
Katkad na obredu vjenčanja kažu zašto su se zaljubili.
Obično me ljudi ne zovu na vjenčanje. Pitam se zašto.
Katkad kažu zašto su se zaljubili.
Ne želim da nam na svadbi svi kolutaju očima kad kažem:
„Zaljubili smo se
nakon što mi je popravio kreditni rejting u razdoblju od tri godine.
Ali baš me osvojio
kad je otkazao skijanje da me otprati na pobačaj.
Predivna priča!
Disney samo što je nije adaptirao u animirani film.
Kraljevna pobačaja.”
Evo, to mi se sviđa u Engleskoj.
Možeš reći „pobačaj”
a da te nitko ne ganja s vilama u ruci
kao u Škotskoj.
Kad u Škotskoj kažeš „pobačaj”,
misle da te Isus gleda.
U Engleskoj puno ljudi srednje klase koji imaju novca navijaju:
„To! Ubij, ubij bebe!”
Stekni diplomu. Totalna društvena pokretljivost.
Super.
Nemojte misliti da sam protiv tradicije.
Imam vrlo tradicionalno stajalište o braku.
Tradicionalnija sam od većine
jer smatram da je brak okrupnjivanje imovine
radi stvaranja financijski moćnog para!
Vidim da kimate.
Zato je brak izmišljen. Radi okrupnjivanja posjeda,
uvećanja obiteljske moći i novca.
Ljubav nije ulazila u računicu. To su poslije ubacili
da uvuku žene u nešto što nije dobro za njih.
Dečki, vama to ide na ruku.
Provjeravamo vam madeže. Nepravedan dogovor.
Provjeravamo vam madeže na leđima. To ženama ne koristi.
Ljubav u braku je varka. Ljubav je iluzija,
što dokazuju mnoge žene
koje misle da im druge žene žele oteti ružne dečke i muževe
u subotu navečer.
Sad ću vam nešto reći.
Žene koje izlaze s manekenima
nikad nemaju napadaje seksualne ljubomore.
Uvijek su to one s morskim čudovištima!
Glupe tuke!
Čim struse bocu prosecca, evo njih:
„Dalje prste od mog Tonyja!”
„Nitko ne želi tvog debelog ružnog Tonyja.
Drago mi je da ste se zbližili.
Ali nitko ne želi debelog ružnog Tonyja.”
Baš se sramotiš kad si tako ljubomoran.
Ako nekog voliš, daj mu slobodu. Stalno to govorim dečku.
„Idi! Odlazi! Prevari me!”
Što si se zalijepila za debelog, ružnog Tonyja?
Izgledaš kao da nanašaš veliki, prljavi drek. Ne izgleda lijepo.
Za desetu godišnjicu htjela sam da registriramo partnerstvo.
To se sad može umjesto sklapanja braka.
Htjela sam registrirati partnerstvo
i počela sam popunjavati formulare.
Moraš ih popuniti. Dosadni su.
Treba ti snaga ljubavi da to obaviš.
Popunjavaš i razmišljaš o romantici i ljubavi.
I dođem do zadnje stranice.
Shvatim da sam ostavila debitnu karticu na katu
i sklopim laptop.
Jebote. Moćna je ljubav,
ali ne kao Netflixov dokumentarac o Pameli Anderson.
Ali registrirat ću ja partnerstvo!
Htjela sam to obaviti
jer kad se sve zbroji i oduzme,
želim isto što i svaka druga djevojčica.
Pravo isključivanja s aparata želim prenijeti sa svog oca
na svog partnera.
Ako budem u vegetativnom stanju, vjerujem da će mi dečko biti pragmatičan.
Bit će čovjek i isključit će mi aparate
ili će me bar ugušiti jastukom dok nema doktora
i odslužiti neveliku zatvorsku kaznu
nakon uspješne kampanje u Guardianu.
Tata mi je tvrdokorni katolik. Protiv eutanazije je.
Jasno mi je to dao do znanja. Ako mi se išta dogodi dok sam neudana,
znaš što će tata učiniti.
Vozikati me amo-tamo!
U Disneyland! U Lourdes!
Natrag u Disneyland! Opet u Lourdes!
I tako stalno dok ja trepćem poruku:
„Idemo na sud pa neka on odluči!”
„Ne! Naša je kći još negdje unutra!
Kad je sunčano, posjednemo je kraj prozor!
Uživa u zrakama sunca na licu!
Vidi se po kamenom izrazu lica.”
A ja ću ustima pokušati zviždati.
Trudit ću se otreptati poruku: „Ubij me, tata!”
Drago mi je što neki od vas vole smrt i propadanje.
To zaista zbliži ljude, ha?
Ja često razmišljam o smrti
jer tata i ja često razgovaramo o raju
i postoji li raj.
Tata misli da kad umremo,
svi postanemo anđelčići bez tijela.
Krila nam izlaze iz vrata.
Lijepo je čuti Škota iz radničke klase kako brani tu sumanutu teoriju.
Ne vjerujem da se to dogodi kad umremo. Nisam luda.
Mislim da kad umremo,
svi postanemo duhovi, lebdimo u zagrobnom životu
i čekamo da nas pozovu vidovnjaci.
Tako to bude!
Kontaktirala sam ja vidovnjake!
Bila sam kod medija koji razgovara s mrtvima.
Vrlo kičasti medij.
Pita on mene: „Želiš se javiti nekomu s onu stranu groba?”
Kažem: „Da! Stricu Johnu.
Bio mi je najdraži stric. Umro je kad sam bila mala.”
Tip stane
kao da zaista stupa u kontakt s nečim i onda kaže:
„Ovog časa ne želi razgovarati s tobom.”
Ja sam već u svijetu živih iskompleksirana da sam nepopularna.
A onda saznam da netko
pred kime se proteže samo vječnost
svejedno kaže: „Ne mogu sad s njom razgovarati.”
To me zaista pogodilo.
Ali smrt...
Smrt i propadanje zaista vam promijene pogled
na ljubav i brak.
Ja sam ideološki protiv braka.
To vjerojatno niste shvatili u prvom dijelu nastupa.
Jer sam blaga i fina dama.
To se stajalište lako promijeni.
Krajem prošle godine bila sam bolesna.
Doktor... Imala sam čudne simptome.
Doktor me poslao na magnetnu rezonancu glave.
To ne može biti dobro. Nazvao me još iste večeri.
To je još gore. Rekao je: „Ovo nisam očekivao, gđice Brady.
Našli smo vam izraslinu na mozgu. Morate odmah doći.”
Nisam ga ni poslušala do kraja.
Odmah sam se rascmoljila.
Mislila sam: „Umrijet ću baš kad mi je krenula karijera!
I potratila sam godine života,
godine,
snimajući ljude koje mrzim na Instagramu i šaljući ih frendovima na WhatsApp.”
„Gle pizdu!” Pošalji.
Ali imala sam lijep život!
Vidim koliko vas je imalo iste...
Svi ćemo imati iste uspomene na samrti!
Najsretnije uspomene u životu
bit će nam skrolanje po mobitelu tijekom godina
dok se trudimo ne zaspati u tri ujutro.
„Shvaćam da gadura ima rođendan,
ali da slavi cijeli tjedan?!” I onda...
Mobitel ti padne na golemo čelo.
Lajkaš objavu svoje najgore neprijateljice golemim licem.
A uopće je ne pratiš!
Tako svaki put naletim na minu.
Uglavnom, doznala sam lošu vijest od doktora.
Plačući ustanem.
Prođem kroz dnevnu sobu do dečka.
Kažem: „Misle da imam rak mozga!
Želiš li se vjenčati? Da priredimo turbo heteronormativnu svadbu?
Želim sve gadosti. Želim biti u bijelom.
Želim da me otprati tata iako je luđak.
Želim sve!”
I pomislim da mi feminizam nije nešto otporan.
A moj dečko, koji je navodno isto protiv vjenčanja,
kaže: „Može, vjenčajmo se.”
Plače.
Jako potresno.
Idući dan odem doktoru.
Doktor kaže: „Dobro jutro, gđice Brady.
Mislimo da imate malu cistu na hipofizi.
Vrlo su česte. Sinoć sam rekao da mi se ne sviđa izraslina.
Da je o meni riječ, želio bih znati.”
„Nisi to sinoć rekao,
idiote katastrofičarski koji misli da je u epizodi Casualtyja.”
U ovim teškim vremenima za zdravstvo
manijak vas nazove i kaže:
„Možda imate rak mozga.
Ugodne snove!”
Jebote.
Odem iz ordinacije.
Već sam nazvala agenta i otkazala turneju.
Vratim se doma.
Dečko kuha večeru. Kažem: „Čuj, ovo je baš neugodno.
Ne umirem.”
Ne znam kaže li netko normalan: „Neugodno mi je, ali ne umirem.”
Ali ja sam rekla: „Napravit će pretrage, ne znaju što je.
Ali najbitnije je da smo se mi sinoć zaručili.
Zaručili smo se.”
Nije ni digao pogled sa štednjaka.
Kaže: „Pričekajmo dijagnozu!”
Oženit će se mnome samo ako sam smrtno bolesna.
Ako slučajno niste shvatili.
To čak nismo prvi put spomenuli.
Zaista! Nije me briga hoću li se udati.
Iskreno, nije me briga.
Ali jednom smo bili prijateljima na svadbi.
Gledala sam hranu koju su posluživali.
Imali su tortu koja je cijela bila od sira.
Bila je mrak.
Pa sam ga pitala: „Što bismo mi imali za jelo na svojoj svadbi?”
A on će: „Ono čime te nahrane cjevčicom
tog dana u bolnici.”
Okrutno.
Katkad je teško s nekim tako dugo hodati.
Tijekom karantene prekinuli smo tri puta.
Pomirili smo se
jer nisam mogla sve ispočetka u tridesetima.
Ljubav je moćna,
ali nije moćnija od hipoteke na pet godina s fiksnom kamatom. Danas nije.
Nisam ja to mogla.
Razgovarala sam sa zgodnim frajerima preko interneta. I sa slavnima!
Ne mogu reći s kim.
Ali mislila sam okrenuti novi list.
Naći si slavnog dečka. Reklamirati s njim marke na Instagramu.
Riješiti se ovog seronje.
Ali nisam mogla početi sve ispočetka.
Ne da mi se!
Prvi spojevi bit će uzbudljivi,
prve ševe fantastične.
Ali i svašta drugo ćemo morati proći prvi put,
a to ne mogu.
Ne mogu opet zadržavati prdce prvih 12 do 18 mjeseci.
Dok ne budeš siguran da te partner zaista voli.
I onda jedne pospane nedjelje ujutro ležite ušuškani i...
„Svejedno želiš dijeliti život sa mnom iako sam ti prdnula na jaja?”
Previše si ranjiv.
Ne mogu opet upoznavati nečiju psihički bolesnu majku
i shvatiti zašto mu se sviđam!
Lijepo je čuti smijeh ludih žena u publici.
Ono: „Ha-ha, to sam ja!”
Stvarno je zastrašujuća pomisao da moraš sve ispočetka.
Tako sam davno prohodala s dečkom
da aplikacije za upoznavanje još nisu ni postojale.
I sad imam jako visoke kriterije
kad razmišljam o potencijalnom partneru.
Izlazila bih s nekim tko ima neki pravi posao.
A ne s komičarom.
Visoki kriteriji. U radnim dvadesetima imala sam niske kriterije.
Zato sam spremno izlazila s puno ljudi.
Jedan tip mi se upucavao
pred noćnim klubom u Edinburghu kad sam imala 21 g.
Kažem mu: „Ne želiš se petljati s takvima kao ja.
Ja sam ti striptizeta.”
Kaže on meni: „Nema veze. Ja sam bio u zatvoru.”
Kao da je to isto!
Nije to isto, stari! Jedno od nas je poduzetnik!
Pokušaj ti pretvoriti sise u zlato!
Ali pomirenje nakon prekida je divno.
Puno više cijenite partnera.
Riješite se loših navika. Više izlazite.
Možda ste imali loše seksualne navike.
Ne stalno,
ali ako jako dugo hodate, imate ih.
Možda vrtite ista dva-tri udobna položaja
stalno iznova.
Možda u jednom ležite na boku
da ne gledate jedno drugom u lice puno mržnje.
Spustite donji dio pidžame nekoliko centimetara.
Ponudite mu guzicu bez imalo šarma.
Nastavite tupo buljiti u ekran koji vam je pred nosom.
Snimite ekran neprijatelja.
Onda se javi glasić iza tebe:
„Možeš li stišati videe o mačkama na YouTubeu?
Koncentriram se!”
Misliš: „U mladosti mi nije palo na pamet
da bi se netko morao koncentrirati dok me ševi.”
Onda jedno od vas kaže: „Hajde da to malo začinimo.
Razgovarajmo tijekom seksa.”
To je bila njegova ideja. Ja već puno govorim na poslu.
Kaže mi: „Glumimo da smo netko drugi.”
I kaže to usred koitusa.
I onda, dok me ševi, ako ne znate latinski...
Drago mi je da ipak ima intelektualaca.
Kaže mi: „Tko želiš biti?”
A ja kresnem u paniku.
„Brooklyn Beckham?”
Ne znam voditi proste razgovore u krevetu!
Ali znam da Brooklyn vodi super život
pun nepotizma i nezasluženih prilika
zahvaljujući Victoriji i Davidu.
I želim komad tog kolača!
Mali gad radi što god hoće.
Mislim da je sad kuhar.
Neki sam dan pokušala opet razgovarati u krevetu
pa kažem dečku: „A da se pretvaramo da sam djevica?”
A on će: „Nemam tako bujnu maštu.”
Prije nego što smo počeli hodati, mislila sam da sam jako seksi
zato što sam imala iskustva. Mislila sam da sam prava drolja.
Vrlo katoličko stajalište. „Seksi sam jer sam se već seksala.”
Zapravo sam bez veze. Grozno sam dosadna.
To sam saznala jer su me prozvali da se rugam nastranima
u podcastu koji vode pripadnici generacije Z.
„Ruganje nastranima.” Tipično za generaciju Z.
Ne mogu to shvatiti ozbiljno.
Čim su mi rekli: „Ne rugaj se nastranima, Fern”,
odvratila sam im: „A da ne serete jedni drugima u usta, perverznjaci?”
Tad sam pomislila da se moram pretplatiti na Telegraph.
Tako počneš razmišljati u nekim godinama.
Zar se mladi doživljavaju žrtvama
ako im se smiju kad se napaljuju na piškenje i kakanje?
U moje doba prosvjedovali smo protiv rata!
Mislim, ljudi u mojoj školi. Valjda. Ne znam.
Ne znam ni na koji rat mislim.
Gledajte, žao mi je.
Ovo je progresivan grad.
Bojim se da odostraga sjedi netko
s kapom koju nosi na vrhu glave pa će mi reći:
„Ne rugaj se nastranima!”
Oprostite ako ste koprofil,
ali kad odrasteš kao katolik u Škotskoj,
samo si korak od amiša.
Ovdje nemate ništa slično.
Jacob Rees-Mogg vam je jedini katolik.
To nije isto.
Zato je pravo čudo što sam ispala ovakva radodajka.
Vrlo hrabro!
Jer sam odrasla na lažima o seksu.
Ovo je jedna od najvećih. Rekla mi ju je baka.
Bila je jako mila žena, ali vrlo pobožna.
Imala je dvije vrste posvećene vode. Za svaki dan i za posebne prilike.
Za smrt i komu.
Imam 14 g., ljetni su praznici, baka me pozove.
Bilo joj je jako neugodno.
Nisam htjela da baki bude neugodno!
Kaže mi: „Našla sam nešto u tvojoj sobi.
Nije to dobro za tebe! Ne bi to trebala imati.”
Pomislim: „Ajoj. Našla mi je cigarete.”
Ali nije. Našla je kutiju tampona.
Ne znam znate li to,
ali stari irski katolici misle da tamponi ugrožavaju djevičanstvo.
To je suludo
jer bih se ubila da je kurac imalo nalik na tampon!
Ovime se nisam htjela narugati zajednici vlasnika mikropenisa.
Iako ih večeras ovdje nema.
Naime, imaju vlastite nastupe po cijeloj zemlji.
Sad stvarno, to mu nije namjena. Jer vrlo je naivno
pretpostavljati da žena od pimpeka traži isto što i od tampona.
Kakav bi to užas bio
da pimpeki imaju svojstvo upijanja!
Nema više spontanog seksa s partnerom.
Jer ako mu higijena nije jača strana, kad god želiš seks, moraš ga gnjaviti:
„Idi ižmikati pimpek u umivaonik.
Cijedi se!”
Morao bi se izvući iz kreveta,
sav jadan, lišen svoje muškosti,
posramljen, i odvući se u kupaonicu.
„Oprosti. Otišao sam trčati po kiši
i natopio mi se kroz hlače trenirke.”
Morao bi izvaditi nabrekli, spužvasti pimpek,
prebaciti ga preko ruba umivaonika
i potišteno ga ižmikati
kao barmen krpu za suđe na kraju smjene.
Dovukao bi se u krevet.
Ti bi ležala štiteći rukama sise.
„Ne kapaj po novim parketima!”
„Možemo se seksati.”
„Sad mi se više ne da.
Želim frajera koji zna kurac čuvati na suhom.”
To bi bila tema razgovora među ženama.
„Njezin novi dečko ne čuva kurac na suhom.”
Nicki Minaj bi napisala hit o tome.
"Moj frajer ima suh kurac."
Lijepo je dugo hodati s nekim.
Ugodno je vratiti se s turneje
i motati se po kući
u dečkovoj hudici, kao prava cura.
Ali neki dan nosim ja tako njegovu hudicu dobrih tjedan dana.
Jer sam prljavica. I već se usmrdjela.
Stavlja on rublje na pranje i ja kažem: „Evo i tvoje hudice.”
A on će: „Nije to moja hudica.”
A ja pomislim: „Pa zaista! Ti si sitan muškarac.”
Zapravo sam nosila vrlo veliku hudicu svog postarijeg majstora Albanca!
I to tjedan dana, i to pred majstorom!
Kao psihopatkinja!
Nudila sam ga čajem
u njegovoj odjeći.
Pitala sam ga kako idu pločice u kupaonici uz sobu
obučena kao on!
Ali nisam to spomenula cijeli tjedan
samo kako bi frajer mislio da mu se pričinja!
Ajme.
Ovako sam vam htjela reći da imam kuću.
Imam kuću.
Super je to. Imaš kuću.
Stanodavac ti više ne može naređivati.
Pa pomislih: „Prvo ću nabaviti psa.”
Volim pse. Psi mi odgovaraju.
Mačke ne.
Imala sam mačku na faksu.
Bilo je grozno.
Svaka čast ako ste posvojili mačku i dobro se slažete.
Moja je bila utjelovljeni Sotona.
Siktala je. Rijetko sam je smjela dotaknuti.
Kao da živim s hladnom, ruskom kurvom.
Seksualnom radnicom. Pardon.
Bila je to zločesta mačka pa sam odlučila nabaviti malog psa.
Dečko mi kaže: „Ne može, prečesto si na turneji.
Nabavi mačku.”
Pa sam nabavila mačku.
Otmjenu, luksuznu mačku.
Ne onu koja te napada bez razloga.
Uzela sam lobotomiranog mačka s pedigreom
kojeg nunate kao psihičkog bolesnika.
Čudo jedno.
Volim tog mačka više od ijednog svog roditelja.
Tijekom prvih šest mjeseci
jedan mi je vodoinstalater rekao da mačak izgleda usamljeno.
Onako je usput rekao da mačak izgleda usamljeno.
Smjesta sam kupila još jednu mačku.
Toliko volim svog mačka da sam mu kupila ljubimca.
Ne možete zamisliti koliko ga volim.
Unatoč tome mačke mi ne odgovaraju. Odgovaraju mi psi, ali ih nemam.
Vi me razumijete.
Moji bližnji ne.
Čim sam nabavila mačke i počela ih objavljivati na Instagramu,
ljudi koji su mi najbliži, mama i prijateljica koju imam već 20 g.,
počeli su me zvati „mačkopljupka”
i kupovati mi odvratne darove na temu mačaka.
Odvratne šalice sa slikama mačaka.
Kičaste slike žena koje u krilu drže mačke.
Zašto bi mi se to sviđalo? To je vrlo uvredljiv dar!
Volim svoje mačke jer su super.
Odgajam ih otkako su bile mačići.
Čistim za njima. Volim ih jer imaju super karakter,
a ne zato što izgledaju kao mačke. Evo, recimo, vas dvoje ste zajedno.
Voliš ga. Možda ga objaviš na društvenim mrežama.
Ne bi mi palo na pamet da ti dam kalendar sa slikom sličnog ćelavog muškarca...
I kažem ti...
„Zašto ti se ne sviđa dar?
Svi izgledaju otprilike kao on!”
Ti nisi čak ni ćelav, oprosti što sam to rekla!
Ne želim nikog povrijediti iako na pozornici zvučim ekstremno.
Ali ne želim nikog povrijediti.
Zaista me bruka koliko volim svoje mačke.
Mrzim to koliko ih volim
jer sam uvijek mrzila druge...
Ne znam zašto je to tako!
Ali ljudi koji previše vole životinje nikad ne završe dobro.
Kralj tigrova,
onaj Australac...
Pa zar ne?
To ne završi dobro. Zato, nemojte previše voljeti životinje.
Ima onaj klišej da se autisti bolje povezuju sa životinjama
i da više vole ljubimce od neurotipičnih ljudi.
Ja se zaista tako osjećam. Mačke su uz mene onako kako ljudi nisu.
Mogu reći što hoću, neće me osuđivati.
S mačkama mogu svašta što s prijateljima ne mogu.
Mogu masturbirati pred njima
a da im se izraz uopće ne promijeni.
To ne možete s ljudskim prijateljima! Osim ako ste Louis C.K.
I onda odete na turneju.
Da, ali sad imam ugodan život doma.
Kao mlađa sam živjela vrlo kaotično.
A sad živim ugodno i dosadno. Samo ja, mačke i dečko.
Kad si autist, ipak se uvijek osjećaš kao da se ne možeš uklopiti.
Ali usprkos tomu
što samo sigurna u to da sam najbolji autist na svijetu,
nisam znala bih li nazvala nastup Autistična kraljica bikinija
jer sam mislila da ćete me gledati...
Naime, nisam dečkić koji drži vlakić
i tužno gleda u pod.
Mislila sam da ćete misliti: „Laže.
Prikrpala se autistima radi novca.”
Najboljoj prijateljici Alison rekla sam da će publika misliti da nisam autistična.
Alison je pristojna. Zastala je na časak.
Pa je rekla: „Nemoj me pogrešno shvatiti, Fern.
Nadam se da se nećeš uvrijediti.
Ali ne moraš se brinuti zbog toga.
Publika će znati da s tobom nešto ne valja nakon prvih nekoliko minuta nastupa.”
Kakav mi je to bio kompliment!
Bilo mi je tako drago!
Prije nego što su mi postavili dijagnozu, svi oko mene govorili su:
„Ako nisi autistična, koji si onda kurac?”
Pa se situacija obrnula. Čim sam dobila dijagnozu,
počeli su govoriti: „Ne djeluješ autistično!”
A ja: „Ma što vi znate o tome?”
Kada ti postavljaju dijagnozu, moraju razgovarati s roditeljem.
Razgovarali su s mojom mamom.
Pitali su je jesam li kao dijete imala osobine autista.
Mama je izvadila popis
suludih sranja u stilu Kišnog čovjeka
koje je zaboravila spomenuti.
Kaže ona: „Režala je na neznance
kad bi joj se obratili na ulici.
Mislili smo da je samo zla.”
Dobro staro srednjovjekovno katoličanstvo!
Kako to da me nisu utopili nakon rođenja?
„Mislili smo da je samo zla.”
Rekli su mi
da sigurno nisam autistična ako imam dečka.
Očito trebaš biti morsko čudovište kako bi bio autist.
To mi je nekako suludo jer podrazumijeva
da muškarci slušaju što im mlade žene govore.
Dat ću vam primjer. Nitko me ne sluša dok ne uzmem mikrofon.
Sjećam se da sam zavela
nekog idiota u hostelu kad sam bila mlada.
Poševila sam ga. Oprostite što prostačim!
Kad smo završili, okrene se prema meni i kaže:
„Kako je tebi bilo?”
A ja: „Užas. Živi užas, jebote!”
A on će: „Ah, fino.”
Mislite da me slušao i tražio
prikrivene znakove kod autističnih žena?
Nije!
No uglavnom.
Napokon prihvaćam taj svoj autizam.
Ali još se osjećam izostavljeno, kao da se ne uklapam među druge žene.
Ma digla sam već ruke od toga.
Kad god pokušam, obije mi se o glavu.
Ali zbog kombinacije truda da se uklopim
i nedavnog susreta oči u oči sa smrću
želim učiniti nešto da se svake večeri na podiju osjećam prihvaćeno.
Smislila sam kako da to postignem. Trebam pomoć nekog od vas.
Cijeli nastup promatram prvi red
da vidim tko ne izgleda sumanuto.
„Tko bi mi mogao pomoći?” Nije to lako naći u mojoj publici.
Možeš li mi ti pomoći?
Dobro. Kako se zoveš?
Dobro, Ollie. Pustit ću glazbu.
Možete pustiti nešto jako romantično?
Dođi ovamo. Zaplješćite Ollieju!
Uzmi mikrofon.
Dobro.
Vidim da si ovdje s curom.
Jesam.
Nemoj je više gledati.
„Draga Brooklyn Beckham.
Htio sam da za ovu priliku svira tvoja omiljena pjesma.
Ali pjesme Shanije Twain preskupe su za kazalište.
Preskupe!
Zato puštamo ovo sranje bez karaktera.
U sat vremena priuštila si mi više radosti nego moja cura u zadnjih godinu dana.
Čim večeras odemo, napucat ću je. Ha-ha.”
Ona mi se čini jako sretna zbog toga!
Uopće joj to ne smeta.
„Vidimo se, draga!
Naša je ljubav posebna.
Predivna si, osjećajna i šarmantna.
Nema žene kojoj bih radije dao da mi prdi na jaja.”
Glas kao da ti drhti od emocija.
Da.
„Obećavam da ću ti ljubiti usahle cice svaki dan,
čak i kad budeš kostur.
Čak i kad budeš mrtva.”
Ne mogu vjerovati!
„Želim te zaprositi...”
Kako je ovo spontano! Ovo da mi se događa na poslu!
„...ovim prstenom
na jastuku kojim ću te jednog dana ugušiti
kad budeš smrtno bolesna.”
Ollie, nemoj zvučati sretno zbog toga. Zvučiš veselo!
Pri kraju sam.
„Nadam se da ćeš pristati.”
Da! Odgovor je na papiru i u mom srcu.
Tisuću puta da! Daj da ti dotaknem prsa
za nužnu fotografiju za Instagram kojom ću pokazati da sam prava žena.
Srce ti brzo lupa.
Molim pljesak! Bio je sjajan!
Napokon sam nešto postigla kao žena.
I vi ste bili sjajni. Zbog vas je bilo zabavno.
Uživajte u ostatku večeri i života. Ja sam Fern Brady. Laku noć!
Prijevod titlova: Petra Matić