Downloaded from YTS.MX
Köszöntsétek a színpadon Fern Bradyt!
Official YIFY movies site: YTS.MX
AZ AUTISTA BIKINIKIRÁLYNŐ
Sziasztok!
Üdv a műsoromon, az Autisztikus Bikinikirálynőn!
Valószínűleg ez az eddigi legrosszabb cím, amit műsornak adtam,
mert olyan embereket vonz, akik hajlamosak szó szerint venni a dolgokat.
Csalódást kell okoznom. Nem lesz sok szó autizmusról.
De én tényleg autista vagyok.
Papírom van róla, hogy *5-ös, hiper-szuper autista vagyok.
A karantén alatt kaptam.
Elég nehéz azóta,
hogy nyíltan beszélek erről,
mert nem sok szexi nőt látni az autista közösségben,
szóval úgy voltam vele: „Ha változtatni akarsz, tégy érte!”
Eddig én vagyok, meg Greta Thunberg.
Ő megoldja a klímaválságot,
én meg hülye spermás vicceket mondok. Nem lehetünk mind hősök.
Ez a műsor nem az autizmusról szól, de röviden hadd mondjak csak annyit,
hogy ami számomra a hatékony kommunikációt jelenti,
az másoknak paraszt viselkedésként jön le.
És ez olyankor történik, amikor igyekszem jó ember lenni.
Amikor próbálok támogató lenni.
Egyszer próbáltam anyukámat vigasztalni.
Sírt,
mert demenciával bevitték a nagyit a kórházba.
Megesik.
Nem szeretem megérinteni vagy megölelni az anyukámat.
Miért szeretném? Nem járunk. Undorító!
Nem fogok hozzáérni anyámhoz!
Szóval köztes megoldásként karnyújtásnyi távolságból megfogtam a vállát.
Az majdnem ugyanaz.
És azt mondtam: „Anya, innentől már csak rosszabb lesz.”
Te ezt megtapsolod?
Ő nem nevetett meg tapsolt, mint ti. Csak jobban elkezdett sírni.
Tudom, mit kell tenni.
Ha valami illetlenséget csinálok, utánaolvasok, hogy mit kell tenni.
Valamilyen megnyugtató kis hazugságot kell mondani, ugye?
Valami sekélyes közhelyet.
Például hogy: „Ne aggódj, anya!
Mindig van remény. Jön a szivárvány.
Ki tudja? Majd odaülteted egy nap a nagyit az ablakhoz,
ő pedig a napfényben fürdeti az arcát,
míg az agya trutyivá válik.”
Jaj, ne!
Nem szeretek hazudni.
Tudok hazudni, de mindig az van, ha hazudok,
hogy nem hihető, amit kitalálok.
Olyat mondok például, hogy: „Ne aggódj, anyu!
A nagyi jövő héten már A Legyen Ön is milliomosban lesz.
Csomagolhatod is a cuccát.
Kigurítjuk a kórházból. Minden rendben lesz.”
Jaj nekem!
A neurotipikus embereknek,
mint ti, patológiás hajlamuk van arra,
hogy bármi áron elsimítsák a dolgokat.
Ha azt mondom egy neurotipikusnak, hogy autista vagyok,
az a válasz, hogy:
„Nyugi, Fern. Ez egy szuperképesség.”
Én meg: „Tényleg?
Szuperképesség?
Milyen lett volna, ha Superman ahelyett, hogy hihetetlenül erős,
és bárhova elrepül a világon egy pillanat alatt,
Sylvia Plathról, az 1960-as évekbeli, depressziós költőnőről monologizált volna
úgy, hogy közben képtelen észrevenni, hogy ez a hallgatóságát nem érdekli?”
Szuperképesség.
Felfedeztem még valamit magammal kapcsolatban,
mert mindig úgy írnak le, hogy „Fern Brady, a skót humorista”,
és ez mindig irritál, mert a Brady ír név.
Tudtam róla, hogy a családom nagyrészt ír.
A skót humoristák, a skótok, akikkel találkozom,
imádják a Burns-vacsorát, az András-napot, a kiltet, a haggist.
De nekem csak a katolikus hit a kapcsolódási pont velük.
Ha vasárnaponként egy pedofil neked is azt énekelte, hogy:
A Szentlélekkel egységben
Mindenható Atyaisten
...akkor megértjük egymást.
Kiderült... Csináltattam egy DNS-tesztet,
egy netes DNS-tesztet.
Tudtam, hogy részben ír vagyok. 98,3% ír!
Sosem éltem Írországban. Igen, pacsi!
A szüleim sem éltek ott.
Ennyire nem keverednek az emberek Skóciában.
A katolikusok csakis egymás között szaporodnak újra és újra és újra.
Az arcok nemzedékről nemzedékre szőrösebbek lesznek.
Még sosem örültem ennyire neki, hogy nem vagyok brit.
Csak 1,7%-ban vagyok brit, az is attól,
hogy egy hajléktalan szemen köpött, amikor Londonba költöztem.
Sokat járok kondiba.
Próbálok rendszeresen járni, mert az emberek fotózkodnak velem,
és utálom magam a képeken.
Kitiltottak abból a londoni teremből, ahova jártam,
mert összekaptam egy csávóval, aki a deadliftelésről akart kioktatni...
Tényleg!
Lehetne egy pólóm, amin az van:
„Akármit is csinálok súlyzóval a kezemben, hagyj békén, akkor is, ha ezt csinálom!”
Nem tudom, hogy lehet ezt rárakni egy pólóra, de értitek.
Majd akkor megyek kondiba, ha Skóciában lépek fel.
Ott olyan jók a termek, hogy szinte haza akarok költözni.
Tudjátok, miért? Mert üresek.
Szinte
kongnak az ürességtől.
Egy skót pasas sosem merne kioktatni arról, hogyan kell helyesen guggolni.
Úgy néznek ki, mint akiket az orvosuk küldött el kondizni
szívroham vagy más betegség után. Lenyűgöző.
Figyelek az egészségemre.
Az emberek meglepődnek, amikor ezt mondom.
Egészségtudatos vagyok, és egyre inkább az leszek,
mert öreg vagyok, és itt a fiataloknak áll a zászló.
„Öreg vagyok.
Ehhez a műsorhoz sincs kedvem, olyan öreg vagyok.
Harminchat vagyok. Tudom, hogy az...”
Csak nem egy öregembert hallottam felnevetni?
Látom a szürke kis arcát, ahogy azt mondja: „Az nem kor!
Szinte még magzat vagy!”
Hogy képzeled?
Sajnálom, tudom, hogy a 36 még nem túl öreg,
de ez már az a kor, amikor el kell fogadnod,
hogy nőként bizonyos dolgokról lecsúsztál.
Már nem lesz olyan az életed, ahogy mindig is elképzelted.
Mert én mindig is azt képzeltem,
és ezt most komolyan mondom, hogy az leszek, aki...
Hallottatok már álarcos, zárt körű orgiákról középosztálybelieknek?
Mint a Tágra zárt szemek.
Tudom, hogy igen.
Tényleg azt hittem, hogy 36 évesen már túl leszek az első orgiámon.
Persze attól hogy 35+-os vagyok, még nem fogom visszautasítani, ha meghívnak.
De elég drasztikusan fog esni az orgiameghívások színvonala
innentől fogva.
Már nem álarcos lesz.
Hanem egy undi szvingerparti,
amit a Vaterán hirdetnek meg
valami isten háta mögötti helyen, mondjuk, Swindonban.
Még nem voltam ott,
de az egész vonat fellélegzik, amikor a swindoniak leszállnak.
„Már nem félek.”
Swindonba kell majd orgiára mennem.
Egy dagadék vízvezeték-szerelő baconös csipsszel fog kínálni.
De nem porcelánedényből,
hanem hungarocell dobozból.
Le kell majd szopnom a cerkáját.
És hálásan fogom tenni
a petyhüdt, öreg, sír felé süllyedő arcommal.
Közel a halál. A test érzi.
Ez a nehéz ebben a korban. Az arcod kezd túl bő lenni a koponyádhoz.
Egyre több szelfit kell ebből a szögből csinálnom,
hogy az arcom visszaeshessen a fülembe,
és még egyszer láthassam az igazi Fernt.
Állati melleim voltak.
Bocsi, ha ez bárkinek is kellemetlen,
de ez az igazság.
Nem kellett miattuk aggódnom,
mert ilyenek voltak...
Aztán a karantén alatt depressziósak lettek,
és mint minden más, elkezdtek megereszkedni.
Beférkőzött a fejembe egy gondolat: „Hé, most már van pénzem.
Megcsináltathatnám őket.”
Aztán egy kis hang azt mondta: „Nem.
Hagyd őket a ruhád alatt rohadni!
Már megvolt a fénykoruk.
Most az én időm jött el.”
Edinburgh, 2006. A melleim fénykora.
Öltáncosként dolgoztam.
A melleim nagyon élvezték.
Régen szégyelltem erről beszélni
a hozzátok hasonló, színházba járó embereknek,
de ha megnézitek, hogy manapság mit művelnek a fiatal lányok az OnlyFansen,
vagy ha őszinték vagyunk, a facebookos nyaralós képeken,
ahhoz képest az én sztriptíztáncos múltam olyan,
mintha azt mondanám, hogy flappertáncos voltam a 20-as években.
Elég hóbortos, nem?
Azért tudom, mit gondolnak a közönség idősebb tagjai:
„Nyugi! Így is kitagadnának, ha a lányom lennél.”
Ugyanakkor a Z generációsoknak, ha azt mondom, hogy „sztriptízbár”,
úgy néznek rám, hogy: „Miféle letűnt korról beszélsz?”
Majd feltöltik a pornójukat a TikTokra, és tovarepülnek a hoverboardjukon.
Nem tudom, mit művelnek ezek a fiatalok. Mindenesetre...
a melleim a ruhám alatt aszalódnak,
mint két ráncos néni. Így gondolok rájuk.
A képzeletemben együtt nosztalgiáznak
a skót sztriptízbárokban töltött fénykorukról.
Mint az az öreg néni a Titanic elején,
aki visszaemlékszik a rengeteg kefélésére.
Ők értik.
Ez a Titanic cselekménye.
Jót hajókáztunk. Jack nem élte túl.
„Kit érdekel? Szegény volt!
Mássz le a szekrényajtómról, Jack!”
Így nosztalgiázik a két cicim.
Két öreg néni. „Emlékszel, Eileen,
emlékszel, amikor a férfiak fizettek érte, hogy minket nézzenek?”
„Ó, igen, az aranykor!
Amikor még fent voltunk Fern fülénél.
Most a köldöke felé süllyedünk,
egyre közelebb a sírhoz,
az egyikünk gyorsabban, mint a másik.
Majd utolérlek, csajszi.”
„Ne légy negatív, Agnes!
Emlékszel, amikor Kadhafi ezredes unokaöccsei
40 fontot fizettek nekünk egy privát táncért?
Vagy legalábbis azt mondták, hogy Kadhafiak.”
Régi szép idők.
Néha azt hiszik, hogy csak kitalálom a kadhafis dolgot,
hogy hihetőbb legyen a sztori, és ez fáj,
mert nem tudok eleget a líbiai politikáról ahhoz, hogy ilyet kitaláljak.
Honnan tudnám, ki az a Kadhafi?
Egy sztriptízbárban találkoztam az unokaöccseivel.
De már mexikói étterem van a helyén.
A dzsentrifikáció még ezt is elveszi a perverzektől.
Most, hogy életem alkonyába értem,
és beléptem életem második szakaszába,
rájöttem... Ígéretet tettem magamnak,
hogy nem leszek többé ijedős.
A színpadon magabiztosnak tűnök,
de a civil életben félénk vagyok, és ennek véget akarok vetni.
Szeretek előadás után a városban sétálni,
hogy meglegyen a napi lépésszámom.
De ha nő vagy, és szeretsz este sétálni,
úgy érzem, elrontja az élményt a rettegés, hogy megölnek.
Tényleg nem segít a stresszoldásban.
Most biztos azt gondoljátok: „Nem jut ilyen az eszünkbe. Normálisak vagyunk.”
Oké, két oka van annak, hogy félek este egyedül sétálni.
Az egyik az apám,
aki abnormálisan sokat gondol arra, hogy megölnek.
Tudom, a szülők sokat aggódnak, de ezt hallgassátok!
Bármikor, ha sétálok, és felhívom apát, az első, amit mond:
„Nehogy valaki megöljön!” Én meg:
„Merj nagyot álmodni, apa!”
Komolyan...
A nőknek elárulom, hogy mivel nyugtatom magam, ha az esti séta közben bepánikolok.
Apát is ezzel szoktam nyugtatni, de nem működik.
Statisztikailag sokkal valószínűbb, hogy az fog megölni, akivel idejöttetek,
úgyhogy a helyetekben fognám a kabátom, és felhúznám a nyúlcipőt.
Menjetek ki! Sétáljatok!
Nagyon egészséges, sok szempontból.
Ráadásul apám ötéves korom óta így viselkedik.
Az első iskolai napomon sípot kötött a kis iskolatáskámra,
és azt mondta: „Kicsim, figyelj! Ha bárki megpróbálna elrabolni,
fújd meg a kis sípodat! Jó hangosan.”
Apa ezzel teljesen traumatizálta az első iskolai napomat.
Végig azt figyeltem, hogy ki akar begyömöszölni egy furgon hátuljába.
Ez nem olyan, mintha egy katonát egy kanállal a kezében küldenénk csatába?
Mit csinálhattam volna? Megijesztem a pedókat a vidám füttyömmel?
Aki gyerekrablónak áll, az már úgyis leszámolt az erkölcsi tabukkal.
Ha elkezdek...
Azzal nem sokat érek el.
Helyette szorongó felnőtt lettem.
A másik oka annak, hogy félek,
szerintem ez elég megalapozott, az az, hogy egy London nevű városban élek.
Próbálkoztam...
Tíz évig próbálkoztam. Nem szerettem meg.
Ennyi idő után jogosan mondhatom,
hogy valaki vagy eleve szereti a faszkalapokat, vagy nem. Ezt...
Ezt nem lehet megszeretni.
Szörnyű.
London egyáltalán nem olyan, amilyennek a tévében mutatják.
És ezért nem a londoniak a felelősek.
A stand-upos szcéna is elég jó.
A Richard Curtis-féle filmeseket okolom érte,
akik olyan képet festenek le az angol középosztályról,
amit a való életben még sosem láttam.
Olyan filmeken nőttem fel, mint hogy:
„Will vagyok, és egy elragadó kis könyvesboltban dolgozom Notting Hillben.
Itt mi mind barátok vagyunk.”
„Ó, ez remek, Will! Csodásak a könyveid!
De itt fent, Skóciában megvernek, ha ilyet olvasol.
Hadd csatlakozzam hozzád és a feltűnően fehér barátaidhoz!”
A valódi Londonban senki sem barátságos, Will és a könyvesbolt nem léteznek.
Helyette Londonnak egy Lewisham nevű környékén lakom,
ahol nincs más, csak pusztulat.
Az emberek pitával a kezükben veszekednek a Tescóban.
Én meg magamban: „Több barátjuk lesz, mint nekem?”
Egy pasas már annyiszor megkergetett a helyi parkban,
hogy már arcizmom sem rezdül futás közben.
A Muppeték karácsonyi éneke sokkal hűebben mutatja be
az Igazából szerelemnél, hogy milyen is 2023 Londonának dickensi poklában élni.
De nem Londont akarom kritizálni.
Csak hűebben kell ábrázolnunk a filmekben. És ezt a következőből tudom.
Az egyik skót haverom elutazott New Yorkba,
és amikor visszajött, és megkérdeztem, hogy milyen volt, ő áradozott.
„Amikor odaértem, rögtön bepattantam egy sárga taxiba,
és a taxis full gyökér volt,
mint a filmekben!
Tudod, milyenek a filmekben! 'Esélytelen! Hozz egy kávét!'”
Gyökerek, mint a New Yorkban játszódó filmekben.
Ekkor fogalmazódott meg bennem,
hogy valósághűbb londoni romantikus vígjátékokra van szükségünk.
Amiben egy szerelmes pár a Lewishamba tartó 185-ös éjszakai busz emeletén ül.
„Mit mondtál, Henry? Velem akarod leélni az életed?
Nem hallottam a fickótól, aki azt ordibálja hátul,
hogy mindenkit kinyír.”
A fickó üldözni kezdi őket, de kézen fogva elmenekülnek.
Aztán egy lángoló kuka előtt megcsókolják egymást,
és egy skót kislány a tévére mutatva felkiált:
„Itt akarok élni, ha nagy leszek!
Londonban!”
Mindegy, nem hibáztathatom Londont, amiért parázok, haza meg nem költözhetek!
Arról álmodozom, hogy egyszer majd hazaköltözöm.
De túlságosan londoni lettem.
Hozzáidomultam a sok paraszthoz, már nem jöhetek el.
A következőből jöttem rá erre.
Glasgow-ban reggeliztem egy kávézóban,
és egy 85 éves hölgy odahajolt hozzám,
és azt mondta: „Hú, de ínycsiklandó!”
Én meg ösztönösen a tányérom fölé hajoltam. „Kopj le!
Ez az én kolbászom, ez az én kajám!”
Örökre Londonban kell maradnom.
Ha turnéra megyek, sokat szorongok.
A szakma velejárója, hogy sokszor kell egyedül utaznom, hotelekben aludnom,
és nem vagyok benne túl jó.
Edinburghből mentem Glasgow-ba vonattal,
és három nagyon hangos, nagyon részeg skót férfi ült a közelemben.
Azt kell tudni rólam,
hogy bár erős az akcentusom, már 13 éve élek Angliában,
úgyhogy mostanra én is ugyanúgy félek a részeg skótoktól, mint ti.
Odanéztem azokra a tahókra.
Csak mi voltunk a kocsiban,
és zajszűrős fejhallgató volt rajtam,
de elképzeltem, hogy mit beszélhetnek.
Biztos voltam benne, hogy azt mondják: „Nyírjuk ki a kis kurvát, ha leszálltunk!
Jó móka lesz!”
Reszkettem.
Lehúztam a fejhallgatót, ahogy Glasgow-ba értünk,
hogy megtudjam, mit akarnak velem művelni.
Tudjátok, miről gesztikulált meg kiabált a vezérük?
Arról, hogy:
„Csak azt akarom tudni, fiúk,
hogy mi van a barna szószban!”
Ezt...
Senki sem tudja.
Ekkor fogalmazódott meg bennem, hogy egy: a szorongásom már nem normális.
És kettő: tamarind, nem igaz?
Hotelekben is megesik ugyanez.
Sokszor pénteken érkezem meg a hotelbe,
egész hétvégén egyedül vagyok,
este fellépek.
És sokszor én vagyok az egyedüli, aki nem legénybúcsú miatt van ott.
Múltkor is ez volt, legalább 50, magából kikelt férfi volt a hotelben.
Ne vegyétek magatokra!
De félelmetes, amikor azt kiabáljátok, hogy: „Fiúk, fiúk!”
Beindul a csoportmentalitás, és az agyamban megszólal egy hang,
hogy: „Ajaj...
Ez nem jó. Csak minél messzebb tőlük!”
És sokszor annyira félek a legénybúcsúzó férfiaktól,
hogy még a reggelimet sem tudom megenni a közelükben, mert annyira félelmetesek.
Lemegyek reggelizni, nekiveselkedem,
de csak meredten bámulok
a kárhozat kenyérpirítójában körbe-körbe forgó péksüteményemre!
Aztán arra jutok, hogy hagyom a reggelit, mert túlságosan félek a legénybúcsúzóktól.
De az elmúlt egy évben igyekeztem összeszedni magam.
„Hogy félhetsz a legénybúcsúktól?
Ez semmi más, mint hogy férfiak egyfajta rituáléban vesznek részt.
Igen, egymás vizeletét isszák a reggeli svédasztalnál.
Igen, divatjamúlt Borat-jelmezben rohangálnak.
De azért teszik,
mert az egyikük szereti Sarah-t.
Annyira szereti,
hogy feleségül fogja venni.
Mert őszintén úgy gondolja, hogy örökké fog tartani a szerelmük.
Szánalmas.”
Hogy félhetnék egy ennyire szánalmas dologtól?
Csak egy csapat fiú ünnepli Darren Sarah iránt érzett szerelmét.
Ha valaha férjhez mennék, csakis ironikusan tenném,
vagy ha a Channel 4 fizetne nekem érte egy beteg reality show keretében.
Ezt nem cinizmusból mondom, vagy mert gyűlölöm a férfiakat.
Nagyon jó velem randizni.
Talán túl jó is vagyok benne.
Már 10-11 évek járok ugyanazzal a fiúval. Sok idő, mi?
És a környezetünkben mindenki összeházasodik.
Bár 36 vagyok, lélekben még csak 18, és úgy azért már necces.
Mindig mondom a barátomnak:
„Mi van ezekkel a hülyékkel, miért házasodnak össze?”
Ő erre: „A legjobb barátaink?” „Igen.”
Mindig ugyanazt mondja: „Már mondtam.
Az emberek általában azért házasodnak össze, hogy kifejezzék
az egymás iránt érzett szerelmüket a családjuk és a barátaik előtt.”
Ezt mondja...
Ugye?
Azért nevetek, mert ekiznem kellene ahhoz,
hogy ilyesmit csináljak.
Ez olyan, mintha szexvideót csinálnék, csak az érzelmeimmel!
Nem fogom megvallani a szerelmemet a családom és a barátaim előtt.
Lehet, ti megházasodtatok, normális, kedves családtagjaitok
és barátaitok vannak,
akiket nem féltek összehozni alkohol mellett.
De nekem ez nincs.
Nem fogok szerelmet vallani Julie, a random Milton Keynes-i nő előtt,
akit apa 2014-ben vett el.
Azt sem tudom, mi a vezetékneve!
És nem fogom lazacra vagy csirkére elszórni a pénzem,
hogy aztán Julie visszaküldje, mert vissza szokta.
Nem fogom a barátom nagybátyja előtt megvallani a szerelmem, aki IRA-tag volt,
és full vállalhatatlan a családi eseményeken.
Megkönnyebbültem, hogy tudjátok, mi az az IRA. Nagyot mentek 80-as években.
Tudjátok, mi lenne jó? Ha az egész ünnepséget
egy fura kis alak vezetné, akinek nem lehet barátnője,
és aki valószínűleg szexuális zaklató.
Milyen romantikus!
Van valami, amit nem értek.
Hogy lehet másodjára megházasodni,
ha az elsőt elszúrtad, apa?
És hogy mondod végig az esküt a második esküvőn anélkül,
hogy összepisálnád magad a röhögéstől?
Hogy tudod őszintén elmondani?
„Ígérem, hogy szeretni és tisztelni foglak...
LOL, most tényleg!”
És nem azért, mert nem vagyok romantikus alkat.
Ha szeretek valakit, akkor nagyon szeretem.
Nagyon intenzíven.
De nem akarom kinyilvánítani ezt a különleges és értékes szerelmet
egy csomó ember előtt. Azzal degradálnám.
Az emberek különböző dolgokba szeretnek bele,
és néha elmondják az esküvőn, hogy mibe.
Nem szoktak esküvőkre meghívni. Vajon miért?
Elmondják, hogy mibe szerettek bele,
és nem akarom, hogy a násznép forgassa a szemét, amikor azt mondom:
„Ó, azután szerettünk egymásba,
hogy három év után nagyban javította a hitelbesorolásomat.”
„Akkor szerettem bele, amikor lemondta a síelést, és eljött velem abortuszra.
Megható történet!
Már csak idő kérdése, mikor jön a Disney-feldolgozás.
Az abortusz-királykisasszony.”
Ezért szeretek Angliában élni.
Mondhatom azt, hogy „abortusz”,
és az emberek nem kergetnek meg vasvillával,
ahogy a skótok tennék.
Ha egy skótnak azt mondod, „abortusz”, azt hiszi, Jézus hallja.
Angliában meg a pénzes középosztálybeliek
úgy vannak vele, hogy: „Ez az, halál a babákra!”
Szerezzetek diplomát! Éljen a társadalmi mobilitás!
Imádom.
Nem akarom, hogy azt higgyétek, hogy hagyományellenes vagyok.
Elég hagyományos módon látom a házasságot,
talán hagyományosabban is sokaknál.
Szerintem a házasság az erőforrások egyesítése
egy pénzügyi szuperpár létrehozásának érdekében!
Látom, bólogattok.
A házasságot erre találták ki. Hogy földeket egyesítsenek,
családi befolyást, pénzt.
A szerelmet csak később vették hozzá, hogy olyanra vegyék rá a nőket,
ami nem jó nekik.
Srácok, ebből ti profitáltok.
Megnézzük az anyajegyeiteket. Egyoldalú üzlet.
Megnézzük az anyajegyeiteket. Mi ebből nem profitálunk.
A szerelem csak átverés, illúzió.
Ezt bizonyítja az a sok nő is, aki azt hiszi,
hogy a többi nő csak az ő rusnya barátjukra vagy férjükre pályázik.
Elárulok valamit.
Sosem a férfi modellekkel járó nők
kapnak féltékenységi rohamot. Nem.
Mindig azok, akiknek a pasija úgy néz ki, mint egy troll.
Mint egy undorító ork.
Amint megitták a proseccót, rákezdenek:
„Hagyd békén az én Tonymat!”
„Senki sem akarja a ronda Tonydat.”
Örülök, hogy egymásra találtatok,
de senki sem akarja elvenni tőled a ronda Tonydat...
A féltékenység olyan méltatlan érzés!
Ha szeretsz valakit, engedd szabadon! Mindig ezt mondom a pasimnak:
„Menj! Hess! Kezdj viszonyba valakivel!”
Engedd szabadon! Ne csüngj folyton ronda Tonyn!
Olyan, mintha egy nagy kakát babusgatnál. Nem szép látvány.
A tizedik évfordulónkkor hivatalosan is
élettársi kapcsolatra akartunk lépni.
Elkezdtem kitölteni a nyomtatványt
az élettársi kapcsolat bejelentéséhez.
Ki kell tölteni. Elég uncsi.
De a szerelem segít átrágni magadat rajta.
Töltöttem, közben a szerelemre gondoltam,
aztán az utolsó oldalra értem,
és rájöttem, hogy az emeleten hagytam a bankkártyámat,
és lecsaptam a laptopot.
Bassza meg! A szerelem erős, de annyira nem,
mint a Pamela Andersonról szóló Netflix-sorozat.
Azért végig fogom csinálni egyszer.
Már csak azért is,
mert végeredményben
én is azt akarom, amit minden kislány.
Átruházni a jogot apámról a partneremre,
hogy kikapcsolhassa az életfenntartó gépemet.
Mert ha vegetatív állapotba kerülök, bízom benne, hogy a barátomban lesz
annyi tisztesség, hogy kikapcsolja a gépet,
vagy megfojtson, amíg az orvos nincs a szobában,
és leülje a rövid börtönbüntetését a sikeres Guardian-kampány után.
Apám keményvonalas katolikus. Ellenzi az eutanáziát.
Ezt egyértelművé tette.
Ha bármi történik velem, amíg férjezetlen vagyok,
tudjátok, mit fog apa tenni.
Fel-alá fog tologatni.
Disneylandből Lourdes-ba.
Vissza Disneylandbe, majd megint Lourdes-ba.
Örökkön örökké, miközben próbálom elpislogni neki:
„Vigyük az ügyet a legfelsőbb bíróságra!”
„Nem, a lányunk még odabent van valahol.
Ha süt a nap, odaültetjük az ablakhoz.
Élvezi, ahogy a napsugarak az arcát melengetik,
amint az a tökéletesen kifejezéstelen arcából is látszik.”
A számmal a kis sípomat próbálom majd megfújni.
Próbálom majd elpislogni, hogy: „Végezz velem, apu!”
Örülök, hogy szeretitek a halált és az elmúlást.
Tényleg összehozza az embereket, nem?
Sokat gondolkozom a halálon,
mert apával mindig a mennyországról beszélgetünk,
hogy létezik-e,
és apa szerint, ha meghalunk,
mindannyian kis testetlen angyalkákká változunk,
nyakból kiálló szárnyakkal.
Szórakoztató hallgatni,
ahogy a munkásosztálybeli apám ezt a hülyeséget védi.
Szerintem nem ez történik a halálkor. Nem őrültem meg.
Szerintem amikor meghalunk,
mindannyian szellemekké válunk, és a túlvilágon lebegünk arra várva,
hogy egy látó kapcsolatba lépjen velünk.
Ez történik.
Már beszéltem ilyen látókkal.
Jártam egy médiumnál, aki beszél a halottakkal.
Nagyon extravagáns volt.
„Szeretnél valakivel kapcsolatba lépni a túlvilágról?”
„Igen. John bácsikámmal” – mondtam.
„Ő volt a kedvenc bácsikám. Kis koromban meghalt.”
A pasas elnémult,
mintha tényleg kapcsolatba lépne valamivel, aztán azt mondta:
„John bácsikád most nem akar veled beszélni.”
Így is aggódom amiatt, hogy az élők világában nem szeretnek.
Ezért a tudat,
hogy valaki, aki előtt ott az egész örökkévalóság,
azt mondja, hogy: „Nem érek rá vele beszélni”,
végleg önbizalom-hiányossá tett.
De a halál... a halál és az elmúlás tényleg új perspektívába helyez olyan dolgokat,
mint a szerelem és a házasság.
Elviekben házasságellenes vagyok.
Ez valószínűleg nem volt egyértelmű a műsor első részéből.
Visszafogott nő vagyok.
Akár egy apróság változtathat a nézeteimen.
Tavaly év végén rosszul éreztem magam,
és az orvosom... Fura tüneteim voltak.
Az orvosom elküldött koponya-MR-re.
Ami sosem jó jel.
Még a vizsgálat napján felhívott este.
Ez még rosszabb.
Azt mondta: „Erre nem számítottunk, Ms. Brady.
Csomót találtunk az agyában. Azonnal be kell jönnie.”
A többire már nem tudtam odafigyelni.
Hangos zokogásban törtem ki.
„Pont most halok meg, amikor kezd felfelé ívelni a karrierem,
és éveket vesztegettem el azzal,
hogy az általam gyűlölt emberek Instagramját screenshotoltam le,
hogy elküldjem a barátaimnak?”
„Mekkora gyökér!” Elküldve.
Hasznosan eltöltött élet!
Hallom, ez többeknek ismerős...
Ugyanaz fog eszünkbe jutni a halálos ágyunkon.
Életünk legszebb pillanatai,
ahogy évről-évre a mobilunkat bámuljuk
hajnali háromkor, lecsukódó szemekkel:
„Jó, ünnepelje meg a szülinapját ez a barom,
de „szülihét”?
És aztán...
ráejted a mobilod a nagy homlokodra.
Véletlenül belájkolod az ősellenséged posztját az arcoddal.
Nem is követed!
Így szoktam lebukni.
Szóval rossz hírt kaptam az orvostól.
Felkeltem, és sírni kezdtem.
Odamentem a barátomhoz.
„Agyrákra gyanakszanak.
Összeházasodunk?
Tartsunk full heteronormatív esküvőt!
Minden hülyeséggel: fehér ruha,
oltár elé kísérés, akkor is, ha hibbant az apám.
Az egész hóbelevanc!”
Közben bevillant: „Ennyit a feminizmusról!”
És a barátom, aki elvileg szintén házasságellenes,
azt mondta: „Igen, elveszlek.”
Sírt.
Megható volt.
Másnap bementem az orvoshoz.
Azt mondja: „Ó, jó reggelt, Ms. Brady!
Úgy véljük, ciszta van az agyalapi mirigyében.
Gyakori dolog.
Azért hívtam fel tegnap este, mert a maga helyében tudni akarnék róla.”
„Nem ezt mondtad tegnap este,
te szarkavaró pöcs, ez nem a Doktor House!”
Amúgy is túlterhelt a brit egészségügy,
ki a franc telefonálgat azzal,
hogy: „Lehet, hogy agyrákja van.
Szép álmokat!”
Komolyan...
Kijöttem a szobájából.
Előtte már hívtam az ügynökömet, hogy mondja le a turnémat.
Hazamentem.
A barátom éppen vacsorát főzött. Mondtam neki: „Figyelj, ez kínos.
Nem haldoklom.”
Szerintem normális ember nem mondana olyat, hogy: „Ez kínos. Nem haldoklom.”
„Csinálnak még pár vizsgálatot, nem tudják, mi ez,
de a lényeg, hogy tegnap este eljegyeztük egymást, ugye?
Eljegyeztük egymást.”
Leszegett fejjel tovább főzött, majd azt mondta:
„Az a diagnózistól függ.”
Csak akkor vesz el, ha halálos beteg vagyok,
ha nem lenne egyértelmű.
Pedig nem most került először szóba.
Nem először... Nem izgat a házasság.
Őszintén nem izgat.
De egyszer az egyik barátunk esküvőjén
elgondolkoztam az esküvői kaján.
Volt sajtból készült torta.
Nagyon guszta.
Odafordultam hozzá: „Szerinted a mi esküvőnkön milyen lenne a kaja?”
Erre ő: „Az attól függ, mit tesznek a szondádba a kórházban aznap délután.”
Szívtelen.
Néha nehéz valakivel sok ideig együtt járni.
A karantén alatt kábé háromszor szakítottunk.
Újra összejöttünk, mert 30 évesen már nem akartam újrakezdeni.
A szerelem erős, de egy ötéves, fix kamatozású jelzáloghitel erősebb.
Ilyen időket élünk.
Nem tudtam megtenni.
Szexi fiúkkal chateltem a neten. Híres csávókkal.
Nem mondom el, kikkel.
De arra gondoltam: „Ideje újrakezdeni valami híres pasival.
Együtt rakhatnánk ki szponzorált Insta-posztokat.
Kidobom ezt a kis faszt.”
Aztán rájöttem, hogy nem tudom újrakezdeni.
Nincs rá erőm.
Újraélhetném az izgalmas első randikat,
a sodró első dugásokat.
De aztán jönne az összes többi első alkalom,
amihez semmi kedvem.
Nincs türelmem megint 12-18 hónapig visszatartani, ha finganom kell,
amíg meg nem bizonyosodtam, hogy a másik szeret-e.
Aztán egy álmos vasárnap reggelen, ahogy együtt fekszetek...
„Akarsz közös életet építeni attól, hogy ráfingottam a golyóidra?”
Túl nagy kitárulkozás.
Nincs kedvem újra a másik mentálisan beteg anyját megismerni,
hogy rájöjjek, miért vonzódik hozzám!
Jó hallani a közönségből az őrült női kacajokat:
„Hehe, ez én vagyok.”
És elég frusztráló arra gondolni, hogy ha újrakezdeném...
Olyan régóta járok a barátommal, hogy mikor utoljára szingli voltam,
még nem léteztek randiappok.
És már nagyon magasak az elvárásaim
a lehetséges partneremmel kapcsolatban.
Most egy normális pasival járok, akinek normális munkája van.
Nem humorista.
Magasak az elvárásaim. A 20-as éveim elején még nem voltak azok,
és ezért nem is volt nehéz a randizás.
Egyszer odajött hozzám egy csávó egy edinburghi bulihely előtt, 21 voltam,
és mondtam neki: „Nem akarsz egy magamfajtával kikezdeni.
Sztriptíztáncos vagyok.”
Erre ő: „Nem baj. Én meg ültem a sitten.”
Mintha az ugyanaz lenne!
Nem ugyanaz, haver! Az egyikünk vállalkozó!
Nem olyan könnyű a cicidből megélni!
Szakítás után jó volt újra összejönni.
Megtanulod jobban értékelni a másikat.
Megszabadultok a rossz szokásaitoktól. Randizni mentek.
Lehet, hogy monotonná vált a szexuális életetek. Nem törvényszerű,
de ha régóta jártok, előfordulhat.
Ugyanazt a két-három pózt rotáljátok
újra és újra.
Például amikor az oldalatokon fekszetek,
hogy ne kelljen a másik gyűlöletes arcát nézni.
Pár centivel lejjebb tolod a pizsamádat.
Prózaian odakínálod a fenekedet.
Majd tovább bámulsz meredten az előtted lévő képernyőre.
Lescreenshotolsz még egy barmot.
Aztán egy hang a fejednél hirtelen azt mondja:
„Lenémítanád a macskás YouTube-videókat?
Koncentrálni próbálok.”
Régen nem gondoltam volna, hogy majd koncentrálnia kell annak, aki megdug.
Aztán az egyikőtök kitalálja, hogy rázzátok fel a dolgokat.
„Mondjunk egymásnak dolgokat szex közben!”
Az ő ötlete volt. Én már így is sokat beszélek munka közben.
Azt mondja: „Adjuk ki magunkat valaki másnak!”
Mindezt koitusz közben.
Szóval dugás közben, ha a latin nem menne...
Van itt pár értelmiségi, hála istennek!
...azt mondja: „Ki akarsz lenni?”
Bepánikoltam. Azt mondtam:
„Brooklyn Beckham?”
Nem tudom, mit kell mondani szex közben.
De Brooklynnak elég jó élete lehet, tele protekcióval
és ki nem érdemelt lehetőségekkel hála Victoriának és Davidnek.
Én is ki akarom próbálni!
Az a kis taknyos azt csinál, amit akar.
Most azt hiszem, séf.
A múltkor megint megpróbáltam valami szexi dolgot mondani.
Mondom a barátomnak: „Mi lenne, ha úgy csinálnék, mintha szűz lennék?”
Erre ő: „Ahhoz nem elég erős a fantáziám.”
Mielőtt járni kezdtünk, azt hittem, hogy szexi csaj vagyok,
mert már szexeltem.
Igazi cafkának hittem magam.
Tipikus katolikus látásmód. Azt hittem, szexi vagyok, mert már szexeltem.
De nem. Tök átlagos vagyok. Borzasztóan unalmas.
Erre úgy jöttem rá, hogy beszóltak nekem kink shamingért.
Egy Gen Z-s podcastben voltam.
A „kink shaming” annyira Gen Z-s elképzelés!
Nem tudom komolyan venni.
Amikor azt mondták:
„Fern, ne kink shame-elj!”,
arra gondoltam: „Mi lenne, ha nem szarnátok egymás szájába, perverzek?”
Ekkor gondoltam rá, hogy előfizethetnék a Telegraphra.
Erre gondolok, amikor az öregedésről beszélek.
Innen jön a fiatalok önsajnálata?
Hogy nem nevethetem ki, ha kaki-pisiset játszanak?
Az én időmben mi a háború ellen tüntettünk!
Mármint a többiek a suliban, azt hiszem, nem tudom.
Azt sem tudom, melyik háborúra gondolok.
Nézzétek, sajnálom, ha...
Ez egy haladó szellemiségű város,
és félek, hogy majd valaki a hátsó sorban,
füle hegyéig húzott sapkával és kis...
„Ne kink shame-elj!”
Bocsi a szkatofilektől,
de tudnotok kell, hogy a katolikus skótok
kábé egy lépésre vannak az amishoktól.
Fogalmatok sincs az egészről.
Itt Jacob Rees-Mogg az egyetlen katolikus. Ez teljesen más.
Mondhatni, csoda, hogy normális szexuális életem van.
Bátor dolog.
Sok hazugság övezte a szexet kis koromban, és a nagyim mondta közülük a legnagyobbat.
Nagyon kedves nő volt, de mélyen vallásos.
Kétfajta szentelt vize volt: mindennapos használatra
és különleges alkalmakra.
Halál és kóma esetére.
A nyári szünet egyik napján 14 éves koromban félrehívott.
Kínos képet vágott, és én nem akartam, hogy kínosan érezze magát.
Azt mondta: „Drágám, találtam valamit a szobádban.
Káros dolog, ne használd!”
És én azt hittem, hogy megtalálta a Marlboro Lightomat.
De nem. A tamponjaimat találta meg.
Nem tudom, tudjátok-e, de az öreg ír katolikusok azt hiszik,
hogy a tampontól el lehet veszíteni a szüzességet, ami őrület!
Önként öngyilkos lennék, ha egy pénisz bármiben is hasonlítana egy tamponhoz.
És ezzel nem a mikropéniszű férfiakat akarom megbántani.
Amúgy sincsenek itt.
Épp az országot járják a stand-up-előadásaikkal, nem igaz?
De komolyan, nem így értem. Csak megdöbbentően naivnak találom,
hogy valaki azt higgye, hogy egy pénisz helyettesíthető egy tamponnal.
Képzeljétek, micsoda rémálom lenne,
ha egy pénisznek nedvfelszívó képessége lenne!
Vége az ad hoc szexnek.
Mert ha kicsit igénytelen a pasid, minden alkalommal könyörögnöd kell
szex előtt, hogy menjen ki kicsavarni a farkát, mert csöpög.
Lehangoltan, férfiasságától megrabolva, szégyenkezve kikászálódna az ágyból,
hogy becammogjon a fürdőbe.
„Bocsi, futottam egyet az esőben,
és átázott a futónadrágom.”
Elő kellene vennie a megduzzadt, szivacsos farkát, a kagylóba lógatnia,
és bosszúsan kicsavarnia,
mint egy pultos a konyharuhát a műszak végén.
Visszacammogna az ágyba,
te pedig ott feküdnél, kezeddel a melledet takarva.
„Ne csöpögtesd már össze az új parkettát!”
„Akkor szexelhetünk?”
„Elment a kedvem.
Miért nem tudod szárazon tartani a farkadat?”
Beszédtémává válna a nők között.
„Az új pasija nem képes szárazon tartani a farkát.”
Nicki Minaj slágert írna róla.
„Száraz a pasim farka.”
Jó dolog valakivel sokáig járni.
Szívmelengető érzés, mikor hazamész a turnéról,
és otthon csajos módon a barátod kapucnis pulcsijában flangálsz.
De a múltkor egy egész hétig csak az ő pulcsiját hordtam,
mert igénytelen vagyok, és kezdett büdös lenni.
A barátom éppen mosott: „Tessék, a pulcsid, haver.”
Erre ő: „Ez nem az én pulcsim.”
Eltűnődtem: „Valóban, neki nincs ilyen széles válla.”
Kiderült, hogy az idős, nagydarab albán mesterünk pulcsiját hordtam
vagy egy héten keresztül, ráadásul a faszi szeme láttára...
mint egy pszichopata.
Teával kínálgattam, miközben
az ő ruháját hordtam.
Úgy kérdezgettem, hogy hogy halad a fürdőszoba csempézése,
hogy neki voltam beöltözve!
De én direkt meg sem említettem egy hétig,
ő meg azt hitte, csak az elméje szórakozik vele.
Istenem!
Így akartam szóba hozni, hogy vettem egy házat.
Remek. Van egy házam.
Már nem ugráltathat a főbérlő.
Mindenekelőtt egy kutyát akartam.
Imádom a kutyákat. Kutyás vagyok.
Nem vagyok macskás.
Az egyetemen volt egy macskám.
Szörnyű volt.
Tisztelem azokat, akik jól kijönnek a mentett macskájukkal.
Az enyém ördögi volt. Fújt rám. Heti egyszer engedte, hogy hozzáérjek.
Olyan volt, mint egy rideg orosz kurva.
Szexmunkás. Bocsánat!
Gonosz volt, ezért szerettem volna egy kiskutyát.
De a barátom megvétózta, mert túl sokat vagyok távol.
„Vegyél macskát!”
Vettem is.
Vettem egy luxusmacskát.
Ő nem támad rám full indokolatlanul.
Ő egy lobotomizált, pedigrés macska, akit lehet ringatni, mint egy pszichés beteget.
Csodálatos.
A szüleimnél is jobban szeretem ezt a macskát.
Hat hónapja volt meg,
amikor a vízvezeték-szerelő azt mondta, hogy magányosnak tűnik.
Csak úgy odavetette, hogy magányosnak tűnik.
Azonnal vettem egy második macskát.
Vettem a macskámnak egy macskát, annyira szeretem.
El se tudjátok képzelni, mennyire szeretem.
Ennek ellenére nem vagyok macskás. Kutyás vagyok, de nincs kutyám.
Értitek, nem?
Mert a körülöttem élők nem.
Miután megvettem a macskákat, tele lett velük az Instám.
A környezetem, az anyukám, a lány, akivel 20 éve legjobb barátnők vagyunk,
elkezdtek macskás nőnek hívni,
és undorító macskás ajándékokat venni nekem.
Ocsmány macskás bögréket.
Kétes ízlésű festményeket egy nőről, ölében macskával.
Miért kellene hogy ez tetsszen? Sértő az egész.
A macskáim jó fejek.
Kis koruktól én nevelem őket.
Én takarítok utánuk. A személyiségükért szeretem őket,
nem azért, mert macskák.
Vegyünk például titeket! Együtt vagytok, ugye?
Szereted őt. Talán posztolsz is róla.
Mégsem jutna eszembe, hogy kopasz férfiakkal teli naptárat adjak neked...
és azt mondjam, hogy...
„Miért nem tetszik az ajándékom?
Nagyjából úgy néznek ki, mint ő.”
Nem is vagy kopasz, bocsi, hogy ezt mondtam!
Nem akarok senkit megbántani. A színpadon elég karcos tudok lenni,
de nem ez a szándékom.
Irracionális mértékben szeretem a macskáimat.
Utálom, hogy ennyire szeretem őket,
mert mindig is gyűlöltem, ha más...
Nem tudom, miért van ez.
Akik túlságosan szeretik az állatokat, sosem százasok.
Ott a Tiger King
vagy az ausztrál faszi...
Értitek? Rosszul végződött a sztorijuk. Óvakodjatok az elvakult állatszeretőktől!
Úgy tartja a mondás,
hogy az autisták jobban tudnak kapcsolódni az állatokhoz,
és jobban szeretnek állatot tartani, mint a neurotipikus társaik,
és én is így érzem.
A macskáimmal teljesen máshogy érzem magam, mint az emberekkel.
Ők nem ítélnek el azért, amit mondok.
És annyi mindent csinálhatok velük, amit a barátaimmal nem!
Például maszturbálhatok előttük,
és meg se rebben a tekintetük.
Ezt a barátaid előtt nem teheted meg, kivéve, ha Louis C.K. vagy.
Akkor folytathatod a turnédat.
De igen, kellemes kis életem van most.
Fiatalabb koromban minden kaotikus volt,
most kellemesen unalmas az életem, csak én vagyok, a macskák és a barátom.
De aki autista, az sosem találja meg igazán a helyét.
Annak ellenére,
hogy tudom magamról, hogy csillagos ötös, hiper-szuper autista vagyok,
félve neveztem el Autista Bikinikirálynőnek a műsort,
mert tudtam, hogy ha rám néztek,
és látjátok, hogy nem egy kisvonatot szorongató, szomorú kisfiú vagyok,
azt fogjátok gondolni, hogy hazudok.
Azért, hogy hasznot húzzak belőle.
Elmondtam a legjobb barátomnak, Alisonnak, hogy félek, hogy álautistának néztek.
Alison nagyon udvarias, egy pillanatra elhallgatott,
majd azt mondta: „Ezt most ne értsd félre, Fern!
Remélem, nem sértődsz meg,
de emiatt nem kell aggódnod.
A közönség pár perc alatt rá fog jönni, hogy valami nem oké veled.”
Még nem kaptam ilyen szép dicséretet.
Nagyon örültem neki.
Mert mielőtt diagnosztizáltak volna, mindenki azt mondta körülöttem:
„Ha nem vagy autista, akkor mi a bajod?”
Aztán amikor diagnosztizáltak, az egész megfordult,
és mindenki azt mondta, hogy nem nézek ki autistának.
Mégis mit tudnak az autizmusról?
A diagnózishoz elbeszélgetnek az anyával vagy valamelyik szülővel,
nálam anyával beszélgettek el.
Megkérdezték, hogy gyerekként voltak-e autisztikus vonásaim.
Anya erre egész listányi full para, Esőember-szintű dolgot sorolt fel,
amiről sose mesélt nekem.
„Morgott az idegenekre az utcán,
ha hozzá szóltak.
Csak azt hittük, hogy gonosz.”
Jó öreg középkori katolicizmus
Hogy nem fojtottak vízbe újszülöttként?
„Csak azt hittük, hogy gonosz.”
Azt is mondták nekem,
hogy nem lehetek autista, mert már volt barátom.
Ezek szerint csak bányarémek lehetnek autisták.
Ezt mindig is viccesnek találtam, mert azt feltételezi,
hogy a férfiak odafigyelnek arra, amit a lányok mondanak.
Mondok egy példát.
Mikrofon nélkül rám sem hallgat senki.
Egyszer régen összegabalyodtam egy sráccal egy hátizsákos hostelben, hót gyökér volt,
basztunk egyet. Bocs a trágár fogalmazásért!
Utána odafordult hozzám, és azt mondta:
„Na, milyen volt?”
Én meg: „Szar. Kibaszott szar.”
Ő meg: „Ó, akkor jó.”
Azt hiszitek, odafigyelt rám?
Hogy érdekelték a diszkrét, autista megnyilvánulásaim?
Nem!
De mindegy, tudjátok,
végre kezdem elfogadni, hogy autista vagyok.
De továbbra is úgy érzem, hogy kilógok a sorból a többi nő közül.
Már feladtam a reményt.
Ha bármivel próbálkozom, visszafelé sül el.
De a beilleszkedés iránti vágy
és a nemrég átélt halálközeli élményem
arra sarkallnak, hogy esténként a színpadon keressem az elfogadást.
A következőt találtam ki. Kelleni fog nekem egy segítő.
Már nézegettem az első sorban ülőket,
hogy kinek nem eszelős a tekintete.
„Ki az, aki hajlandó lenne segíteni?” Nem könnyű feladat.
Segítenél?
Oké. Hogy hívnak?
Oké, Ollie. Kapcsolok egy kis zenét.
Be tudnátok rakni valami nagyon romantikusat? Oké.
Gyere fel! Tapsoljátok meg Ollie-t!
Fogd meg!
Oké.
Látom, a barátnőddel jöttél.
Igen.
Ne nézz rá többet!
„Kedves Brooklyn Beckham!
Szerettem volna, ha eközben a kedvenc számod szól.
De sajnos túl drága lett volna Shania Twaint lejátszani.”
Túl drága.
„Ezért szól ez a jellegtelen szar.
Több örömöt okoztál ebben az egy órában, mint a barátnőm az elmúlt egy évben.
Amint vége van ennek, szakítok vele, haha.”
Úgy látom, örül neki.
Egyáltalán nem zavarja.
„Pápá, kicsim!
Különleges a szerelmünk.
Gyönyörű, érzékeny, elbűvölő nő vagy,
azt akarom, hogy ezentúl csak te fingj a golyóimra.”
Mintha remegne a hangod a meghatódottságtól.
Igen.
„Mindennap csókolgatni fogom a szottyadt melleidet,
akkor is, ha csontváz leszel,
akkor is, ha meghaltál.”
Nem hiszem el, hogy ez történik!
„Fogadd hát...”
Istenem, de spontán! És pont a színpadon történik ez!
„Fogadd hát e gyűrűt
a párnán, amellyel egy nap majd megfojtalak,
amikor halálos beteg leszel.”
Ollie, olyan a hangod, mintha örülnél neki, egész vidám vagy.
Mindjárt a végére érek.
„Remélem, hogy igent mondasz.”
Igen! Ez nincs rajta a lapon. A szívembe van vésve.
Ezerszer is igen! Hadd tegyem ide a kezem,
hogy elkészülhessen az elengedhetetlen Insta-fotó,
ami mutatja, hogy igazi nő vagyok.
Nagyon gyorsan ver a szíved.
Tapsoljátok meg! Csodásan szerepelt.
Végre úgy érzem, hogy elértem valamit nőként.
Remek közönség voltatok, nagyon élveztem az estét.
További szép estét nektek! Fern Brady voltam. Sziasztok!
A feliratot fordította: Lipták-Pikó Judit