Downloaded from YTS.MX
Ta vel imot Fern Brady på scenen!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hallo!
Velkommen til showet mitt,
Autistic Bikini Queen.
Den verste tittelen på et standup-show jeg har funnet på,
særlig siden det tiltrekker et publikum som pleier å ta ting bokstavelig.
Jeg beklager. Nesten ingenting her handler om autisme.
Men jeg er en ekte autist.
Jeg fikk vitnemål på beste autist noensinne, A,
under nedstengningen.
Det har vært vanskelig for meg siden jeg begynte å si at jeg har det,
for det ikke er mye representasjon av sexy kvinner i autistmiljøet.
Så jeg tenkte: "Vær forandringen du vil se i verden."
Det er bare meg og Greta Thunberg som representerer.
Hun løser klimakrisen.
Jeg fortsetter med meningsløse vitser om sæd.
Alle er ikke helter.
Og forresten, showet handler ikke om autisme,
men kort sagt, sånn det er for meg,
er at min versjon av svært effektiv kommunikasjon
virker som manges versjon av veldig uhøflig.
Også når jeg prøver å være...
Når jeg prøver å være god. Når jeg prøver å hjelpe folk.
Jeg prøvde å trøste mamma en gang.
Hun gråt fordi bestemor var lagt inn på sykehus med demens.
Hei, sånt skjer.
Jeg liker ikke å ta på eller klemme moren min på noen måte.
Hvorfor skulle jeg det? Jeg dater henne ikke. Ekkelt!
Jeg vil ikke røre mamma!
Som et kompromiss la jeg hånden på skulderen hennes på armlengdes avstand.
Det er nesten det samme.
Og jeg sa: "Mamma, ting blir bare verre fra nå av."
Hvem klapper for det?
Hun lo og klappet ikke som dere. Faktisk gråt hun hardere.
Nå vet jeg hva som er rett.
Når jeg gjør en sosial faux pas, leser jeg om hva du skal gjøre.
Det du skal gjøre, er å fortelle en trøstende liten løgn, ikke sant?
En slags falsk floskel.
Noe sånt som: "Slapp av, mamma.
Det er alltid håp. Regnbuer på himmelen.
Du kunne ha satt besta ved vinduet på en solskinnsdag.
Hun vil nyte solstrålene i ansiktet
mens hjernen hennes blir til slim."
Å nei!
Jeg liker ikke følelsen av løgn. Jeg kan lyve,
men hver gang jeg prøver, gjør jeg alltid løgnen usannsynlig stor.
Det er alltid noe sånt som: "Slapp av, mamma.
Besta skal være med på The Chase om en uke.
Pakk den lille nattkjolen.
Trill henne ut av sykehuset. Det ordner seg."
Kjære vene.
Nevrotypiske folk, forresten,
har det jeg vil beskrive som en patologisk tendens til
å prøve å glatte over ting for enhver pris.
Forteller jeg en nevrotypisk person at jeg er autistisk, svarer de:
"Slapp av. Det er en superkraft."
Jeg bare: "Er det det?
Er det en superkraft? Hadde filmen vært en like bra
hvis Supermann, i stedet for overmenneskelig styrke
og å kunne fly verden rundt på et øyeblikks varsel,
ga deg en monolog
om den depressive poeten Sylvia Plath fra 1960-tallet,
uten å kunne registrere din u-interesse på noen måte?"
Superkraft.
En ting til jeg fant ut om identiteten min,
er at jeg beskrives som "den skotske komikeren Fern Brady",
og det plager meg alltid fordi Brady er et veldig irsk etternavn.
Jeg visste at familien min var ganske irsk.
Skotske komikere, og mange skotter jeg møter,
liker Burns Night. De elsker St. Andrew, kilt og haggis.
Jeg kan bare få kontakt med deg hvis du også er katolikk.
Hvis en pedofil sang a cappella hver søndag...
I Den hellige ånds enhet
Allmektige far
...da er dere min type folk.
Jeg fant ut... Jeg tok en sånn DNA-test på nettet.
Jeg visste at jeg var litt irsk. 98,3 %! Jeg har aldri bodd i Irland.
Ja, high five!
Ikke foreldrene mine heller.
Dette er et vitnesbyrd om sekterismens makt i Skottland.
Det er bare katolikker som innavler med katolikker igjen og igjen.
Ansiktene blir mer hårete for hver generasjon.
Jeg ble glad for å ikke være britisk.
Jeg er bare 1,7 % britisk,
fra da en hjemløs fyr spyttet meg i øyet da jeg flyttet til London.
Jeg har gått mye på treningsstudio.
Jeg drar dit ofte, for folk tar bilder av meg når jeg opptrer,
og jeg vil dø når jeg ser dem.
Jeg ble bannlyst fra treningssenteret i London
etter at jeg slo en mann som korrigerte markløftene mine.
Så...
Det er sant.
Jeg vil gå med en T-skjorte med:
"Uansett hva du ser meg gjøre med en vektstang, ikke nærm deg,
selv om jeg gjør dette."
Jeg vet ikke hvordan de får det på en T-skjorte, men.
Jeg må spare treningsbesøkene til turné i Skottland.
Treningssentrene er så luksuriøse at jeg vil flytte hjem.
Hvorfor? De er helt tomme.
Løv blåser gjennom dem.
Det finnes ingen skotte som prøver å si meg
hvordan knebøy utføres der.
Menn i skotske treningssentre ser ut som om de er henvist
etter et hjerteinfarkt. Det er fantastisk.
Jeg er veldig helsebevisst.
Folk blir alltid overrasket når jeg sier dette.
Jeg er veldig helsebevisst,
og det blir jeg mer fordi jeg er gammel, og dette gamet er for unge kvinner.
"Jeg er så gammel.
Jeg er deprimert over showet, og jeg er så gammel.
Jeg er 36. Jeg vet det er..."
Ja, er det en gammel mann som ler av det?
Jeg så det grå trynet ditt bare: "Det er da ingen alder!
Du ser ut som et foster for meg!"
Hvordan våger du?
Jeg vet det ikke er for gammelt,
men 36 er en alder der du må begynne å akseptere
at som kvinne, vil visse ting ikke skje i livet ditt.
Livet ditt vil ikke se slik ut som du alltid trodde.
Jeg har alltid tenkt at jeg skulle,
og jeg mener dette oppriktig, bli en person som går på...
Du vet de maskerte orgiene kun for inviterte middelklassefolk?
Eyes Wide Shut- scenarioer?
Jeg vet dere vet.
Jeg trodde jeg skulle vært med på en på dette tidspunktet i livet.
Det er ikke det at jeg ikke skal på en orgie nå i slutten av trettiårene.
Mer at kvaliteten på orgie- invitasjonene begynner å synke raskt
fra nå av, ikke sant?
Det blir ikke et maskeradeball. Det blir et skittent swinger-arrangement
jeg ser annonsert på Gumtree
et kjipt og gudsforlatt sted, som Swindon.
Jeg har aldri vært der.
Jeg vet bare at toget blir bedre når alle går av.
"Jeg er ikke redd nå."
Jeg må på en orgie i Swindon.
En lubben rørlegger skal servere baconsnacks.
Ikke fra porselenet jeg ønsker meg, men fra en isoporskål.
Jeg må nappe løken hans og sutte på ham.
Jeg gjør det med takknemlighet, med mitt nedsig-fjes
synkende mot graven.
Døden kommer. Kroppen vet det.
Det er vanskelig med denne alderen. Ansiktet blir for posete for skallen.
Flere og flere selfier må tas i denne vinkelen,
så fjeset kan falle tilbake mot ørene,
og jeg kan se den ekte Fern atter en gang.
Brystene mine var fantastiske.
Beklager om det gjør noen ukomfortable,
men de var knallbra døgnet rundt.
Jeg trengte ikke å tenke på hva de gjorde, for de bare...
Jeg tror de fikk depresjon under nedstengningen.
Som alt annet begynte de å visne ned mot bakken.
Jeg fikk en forstyrrende tanke. Jeg tenkte: "Hei, jeg har penger nå.
Jeg kan operere puppene."
En annen liten stemme sa: "Næ.
La dem råtne under klærne dine.
De har hatt sin tid i rampelyset.
Nå er det min tur å skinne."
Edinburgh 2006. Det var puppenes beste tid.
Jeg var erotisk danser da. De kunne ikke ha ønsket seg et bedre liv.
Det føltes ille å si at jeg var stripper til et publikum som dere,
men ettersom årene går,
ser du hva unge kvinner gjør på OnlyFans,
eller, for å være ærlig, feriebilder på Facebook.
Jeg sa at jeg var stripper for 15 år siden.
Det er nesten som å si at jeg var flapper-danser på 1920-tallet.
Ganske pittoresk, altså.
Jeg føler alltid at eldre folk i publikum sier:
"Slapp av. Jeg ville fornektet deg om du var min datter."
Men samtidig føler jeg at unge fra Generasjon Z...
Jeg sier "strippeklubb",
og du sier: "Hva er den pittoreske kabareten?"
Og så lager du porno på TikTok
og flyr et svevebrett inn i nattehimmelen.
Jeg vet ikke hva de unge driver med.
Så, uansett,
nå visner puppene mine under klærne
som to tørre, gamle damer. Det er sånn jeg liker å tenke på dem.
Jeg liker å tenke på at de mimrer sammen
om glansdagene på skotske strippeklubber.
Som den gamle dama i starten av Titanic som bare
ser tilbake på livet sitt som sexgal dame.
De forstår.
Det er handlingen i Titanic.
Hadde en flott båttur. Han klarte seg ikke.
"Hvem bryr seg? Han var fattig."
"Vekk fra garderobedøra mi, Jack!"
Og det er puppene mine som mimrer.
To gamle damer. "Husker du, Eileen,
husker du da menn pleide å betale for å se på oss?"
"Å, ja, glansdagene.
Vi var nærmere Ferns ører.
Nå synker vi nærmere navlen hennes, synker nærmere graven,
av oss raskere enn den andre, tydeligvis.
Vi snakkes senere, vennen."
"Ikke vær negativ, Agnes.
Husker du da oberst Gaddafis nevøer tilbød oss 40 pund for en privat dans?
Eller folk som hevdet å være fra Gaddafi-familien."
Det var tider.
Noen ganger tror publikum at jeg har funnet på Gaddafi
for å få detaljer i settet, og jeg blir veldig støtt av det.
Jeg vet ikke nok om Libyas politikk
til å kunne finne på det.
Hvordan vet jeg hvem Gaddafi er?
Jeg møtte nevøene hans den kvelden på Big Daddy O's.
Nå en meksikansk restaurant,
for gentrifisering ødelegger alt for pervoer.
Uansett, nå er jeg i skumringsårene,
på vei inn i andre halvdel av livet, og jeg har gitt meg selv et løfte
om å slutte å være en skremt liten gås hele tiden.
Jeg virker visst selvsikker på scenen,
men jeg er veldig sjenert utenfor scenen. Jeg tenkte: "På tide å stoppe."
Jeg elsker å vandre rundt etter opptredener.
Jeg liker å øke skrittantallet.
Men er du en kvinne som liker å gå om natten,
er hver kveldstur besudlet av tanker om ditt eget drap.
Det kommer virkelig i veien for det avstressende aspektet.
Jeg føler at menn bare: "Nei, vi tenker ikke alltid sånn.
Vi er normale."
Det er to grunner til at jeg er redd når jeg går rundt om natten.
Nummer én: Jeg har en far
som er unaturlig opptatt av tanker om at jeg kan bli drept.
Jeg vet at foreldre bekymrer seg mye, men hør her.
Hver gang jeg ringer faren min når jeg går tur, sier han:
"Ikke bli drept!"
Og jeg svarer:
"Drøm større, pappa."
Bare...
Kvinner i publikum
som blir nervøse av natt-turer... Jeg trøster meg selv med dette.
Jeg prøver å trøste pappa med det. Funker aldri.
Statistisk sett er det større sannsynlighet
for å bli drept av han du kom hit med,
så om ikke annet, ta på deg frakk og sko.
Kom deg ut. Få opp trinnantallet.
Det er det sunneste alternativet på flere måter.
Nummer to: Faren min vært slik siden jeg var fem.
På min første skoledag
festet han en fløyte på siden av skolesekken min,
og sa: "Hør her, lille venn.
Prøver en mann å bortføre deg i dag,
blås i den lille fløyta. Blås hardt."
I tillegg til at dette
er det mest traumatiske første-skoledag-minnet noensinne,
er jeg konstant på vakt
og venter på å bli dratt inn i en varebil.
Var det ikke som å sende en soldat ut på slagmarken bevæpnet med en skje?
Hva skulle jeg?
Blåse bort pedoene med min muntre lille melodi?
De har allerede overvunnet så mange tabuer ved å bli barnekidnappere.
Så hvis jeg...
...oppnår det ikke så mye.
Det betyr bare at jeg er en engstelig voksen.
Den andre grunnen til at jeg er redd... Dette er en god grunn til frykt.
...er at jeg bor i London.
Jeg har gitt det...
Jeg mener, jeg har gitt det ti år. Det vokser ikke på meg.
Etter ti år kan du trygt si at
enten liker du at folk er kjipe kuker, eller ikke.
Det bare...
Det vokser ikke på deg.
Det er forferdelig.
Det er ikke som det London jeg så på TV da jeg vokste opp.
Jeg klandrer ikke bra folk i London.
Komediemiljøet har vært bra for meg.
Jeg klandrer Richard Curtis-filmenes univers.
De skildrer en versjon av middelklasse-britiskhet
som jeg ennå ikke har sett i virkeligheten.
Jeg vokste opp med å se filmer med:
"Jeg heter Will,
og jobber i en søt liten bokhandel i Notting Hill.
Alle i gata her er venner."
"Så flott, Will! Jeg elsker bøker.
Men de slår meg for å lese bøker her i Skottland.
La meg bli med deg
deg og din iøynefallende hvite vennegruppe."
Jeg kom til London. Ingen var venner.
Will og bokhandelen var ikke å se.
Jeg bor i en del av London som heter Lewisham,
som er ødeleggelse overalt.
Folk som slåss med pitabrød på den lokale Tescoen.
Jeg tenker: "Får de flere venner enn meg?"
En mann som jager meg over parkeringsplassen så ofte
at jeg ikke endrer uttrykk mens jeg løper.
Muppetenes julefortelling ville bedre fremstilt
det Dickenske helvetet som er London 2023 enn filmen Love Actually.
Igjen, jeg vil ikke snakke stygt om London.
Vi trenger bare bedre representasjoner av den på film.
Det vet jeg fordi:
En av vennene mine dro på ferie fra Skottland til New York.
Han kom hjem. Jeg sa: "Hvordan var New York?"
Han sa: "Fantastisk.
Det første jeg gjorde der, var å ta en sånn gul taxi,
og taxisjåføren var en drittsekk,
akkurat som på film!
Du vet hvordan de er i filmene. 'Gløm det! Gi meg en kaffe!'
De er drittsekker, akkurat som i filmer om New York."
Det var da jeg fikk ideen.
Vi trenger bedre, mer beskrivende romantiske komedier i London.
Vi må se et par forelske seg
øverst i nattbussen linje 185 til Lewisham.
"Hva, Henry? Sa du at du ville skape et liv med meg?
Jeg hørte deg ikke over mannen som sier han er en morder
bakerst i bussen.
Mannen jager dem, og de flykter mens de fniser og leier.
Så kysser de foran en brennende søppeldunk,
og små jenter som vokser opp i Skottland peker på TV-en
og sier: "Det er der jeg vil bo når jeg blir stor.
London."
Uansett, jeg kan ikke bare klandre London for min konstante frykt,
eller flytte hjem.
Jeg har en drøm om at jeg en gang kan få flytte hjem igjen.
Men du blir for Londonisert.
Du blir en altfor forferdelig jævel til å kunne dra.
Slik innså jeg at jeg var for Londonisert:
Jeg spiste en stor frokost på en kafé i Glasgow.
En 85 år gammel dame kom bort til meg og sa: "Den frokosten ser deilig ut."
Instinktivt lente jeg meg over den.
"Kom deg vekk!
Du får ikke mine pølser eller ressurser!"
Jeg må bare bli i London nå.
Men jeg er engstelig når jeg er på turné.
Mye av denne jobben er å reise rundt alene og bo på hotell alene.
Jeg er ikke så god til det.
Jeg var på et tog fra Edinburgh til Glasgow,
og det var tre bråkete, veldig fulle skotske menn på dette toget.
Noe du burde vite om meg,
er at tross aksenten har jeg bodd i England i 13 år.
Så nå er jeg like redd for fulle skotter som alle dere er.
Jeg så bort på de toskene.
Vi var de eneste i vogna. Jeg hadde støyreduserende hodetelefoner,
men jeg tenkte meg hva de sa om meg.
De sa definitivt:
"La oss drepe neket straks vi går av toget.
Vi gjør det på gøy."
Jeg skalv.
Jeg tok av hodetelefonene da vi kom til Glasgow,
så jeg kunne høre hva planene deres var for meg.
Vet du hva lederen pekte på og ropte om?
Han ropte:
"Alt jeg vil vite, gutter,
er hva som er i brun saus!"
Det er...
Ingen kan si deg det.
Det var da jeg tenkte at jeg tror angsten min har gått for langt.
Og, tamarind, er det ikke?
Jeg får det på hoteller også.
Jeg sjekker ofte inn på et hotell på en fredag,
og jeg har hele helgen alene foran meg med opptredener.
Ofte sjekker jeg inn på et hotell,
og jeg er den eneste der som ikke er på utdrikningslag.
Jeg sjekket inn på et hotell nylig, og det var 50 stykker,
bare menn på sitt verste.
Ingen fornærmelse mot enkeltmenn.
Det er skremmende når dere skriker: "Karer!"
Det er gruppementalitet.
Noe i min lille kvinnehjerne sier bare: "Å nei.
Liker ikke dette. Må vekk fra dem."
Nervøsiteten min blir ofte så ille rundt utdrikningslag
at jeg ikke engang kan spise frokost rundt dem
fordi de er så skremmende. Jeg går til frokost
og gjør et godt forsøk.
Jeg ender opp med hyperfokus på det varme brødet
som snurrer i den roterende brødristeren fra helvete.
Jeg tenker: "Nei, bare la frokosten være."
Jeg er for skremt av utdrikningslag.
I fjor sa jeg til meg selv: Skjerp deg.
Hvordan kan du bli skremt av et utdrikningslag?
Det er bare en gruppe menn.
De utfører dette ritualet.
Ja, de drikker hverandres piss på frokostbuffeten.
Ja, de går i Borat-kostymet ti år for sent.
De gjør alt dette
fordi en av dem elsker Sarah.
Han elsker henne så høyt
at han gifter seg med henne.
Han tror virkelig at kjærligheten deres vil vare evig.
Det er patetisk.
Hvordan kan jeg bli skremt av noe så patetisk?
Bare en gruppe fyrer som feirer Darrens kjærlighet til Sarah.
Jeg vil aldri gifte meg, unntatt på sarkastisk vis,
eller hvis Channel 4 betalte meg for et forskrudd realityprogram.
Dette handler ikke om at jeg er kynisk og bitter på menn.
Jeg er flink til å gå ut med folk. Litt for flink til å gå ut med folk.
Jeg har gått ut med en fyr i ti, elleve år. En evighet.
Og alle vi kjenner skal gifte seg nå.
Selv om jeg er 36, tror jeg at jeg er 18, så dette er litt tvilsomt.
Jeg sier alltid til ham:
"Hva skjer med at alle de gjøkene gifter seg?"
"Mener du våre beste venner?" "Ja."
Han svarer alltid på samme måte: "Jeg har sagt det før.
Generelt gifter folk seg fordi de vil ha muligheten
til å erklære sin kjærlighet til hverandre foran familie og venner."
Han sier at...
Jeg vet det.
Jeg ler, for jeg måtte vært på ecstasy for å kunne gjort noe sånt.
Hvorfor lager jeg ikke en sexvideo?
Men med følelsene mine!
Jeg vil ikke erklære min kjærlighet foran familien og vennene mine.
Kanskje dere giftet dere
og har familie og venner som er greie og normale,
som du føler er trygt å kombinere med alkohol.
Jeg har ikke det.
Jeg erklærer ikke kjærlighet foran Julie,
en tilfeldig dame fra bygda, som pappa ektet i 2014.
Jeg vet ikke engang Julies etternavn!
Jeg må betale for at hun skal få laks eller kylling
hun sender tilbake, for det er det Julie gjør.
Jeg vil ikke erklære kjærlighet foran min kjæreste sin onkel,
som var i IRA og lager bråk på familiebegivenheter.
Jeg er glad dere har hørt om IRA. De var ganske store på 80-tallet, hva?
Det hadde vært fint
om hele arrangementet ble ledet
av en rar liten fyr som ikke engang får ha kjæreste,
og statistisk sannsynlig er sexforbryter.
Så romantisk!
Her er det jeg ikke forstår.
Hvordan kan du gifte deg for andre gang
hvis du ødela ekteskapet første gang, pappa?
Og hvordan kommer du deg gjennom løftene i det andre bryllupet
uten å tisse på deg av latter?
Hvordan sier du det oppriktig?
"Jeg lover å elske, ære og lyde...
LOL, denne gangen, sikkert!"
Og det er ikke det at jeg ikke er romantisk.
Når jeg elsker noen, elsker jeg dem hardt.
Jeg elsker dem intenst.
Men jeg vil ikke erklære min spesielle kjærlighet til typen
foran masse folk. Jeg tror det nedgraderer det.
Fordi folk forelsker seg av ulike grunner,
og folk sier i bryllupsseremonien hvorfor de ble forelska.
Folk inviterer meg ikke i bryllupet sitt. Lurer på hvorfor.
Folk sier hvorfor de forelsket seg,
og jeg vil ikke at alle skal himle med øynene
når jeg sier: "Å, vi forelsket oss
etter at han forbedret kredittverdigheten min over en periode på tre år.
Men jeg falt hardt for ham
da han avlyste skiferien for å ta abort med meg.
En vakker historie.
Disney lager animasjonsfilm av den når som helst.
Abortprinsessen."
Det jeg liker med å bo i England,
er at du kan si "abort", og folk jager deg ikke ut med høygafler
slik som i Skottland.
Sier du "abort" i Skottland, tror de at Jesus ser på.
Folk fra middelklassen i England, folk med penger...
Du sier: "Ja, drep babyene!"
...sier: "Ta utdannelse. Klassereise hele veien."
Elsker det.
Jeg vil ikke at dere skal tro at jeg er imot tradisjon.
Jeg har et tradisjonelt syn på ekteskap.
Mer tradisjonelt enn de fleste, faktisk.
Jeg tror at ekteskap betyr å slå sammen aktiva
for å danne et økonomisk superpar!
Jeg så at du nikket der.
Derfor ble det oppfunnet. For å bringe gårder sammen,
bringe familiemakt sammen og bringe penger sammen.
Kjærlighet var ikke relevant. De tilførte det senere
for å lure kvinner til å gjøre noe som ikke gagner dem.
Menn, det gagner dere.
Vi sjekker føflekkene deres. Urettferdig avtale.
Vi sjekker føflekkene på ryggen. Det gagner ikke kvinner.
Kjærlighet i ekteskap er et triks. En vrangforestilling.
Det viser antallet kvinner
som tror andre kvinner vil stjele deres stygge kjærester og menn
på en lørdagskveld.
Jeg skal si dere noe.
Det er aldri kvinner med mannlige modeller som får anfall av seksuell sjalusi. Nei.
Det er alltid dem med stygg kjæreste.
Fullstendig frastøtende.
Straks de har drukket en flaske prosecco:
"Hold deg unna min Tony!"
"Ingen vil ha store, stygge Tony."
Bare: "Jeg er glad dere fant hverandre.
Men ingen vil ha stygge Tony, og du holder fast..."
Seksuell sjalusi er en så uverdig følelse.
Elsker du noen, sett dem fri. Jeg sier alltid det til typen min.
"Gå! Dra! Ha en affære!"
Slipp dem fri. Ikke hold fast på stygge Tony.
Det ser ut som du klemmer på en stor skitten bæsj. Det ser ikke bra ut.
Jeg ville inngå registrert partnerskap til tiårsjubileet.
Du kan gjøre det nå, i stedet for å gifte deg.
Jeg ville få registrert partnerskap,
og jeg begynte å fylle ut skjemaene.
Du må fylle dem ut. Kjedelig.
Du må drives gjennom det av romantikk og sånt.
Jeg fylte dem ut og tenkte på romantikk og kjærlighet,
og så kom jeg til siste side
og innså at jeg hadde lagt bankkortet mitt ovenpå.
Jeg bare lukket laptopen.
Faen. Kjærlighet er mektig, men ikke like mektig
som denne Netflix-dokumentaren om Pamela Anderson.
Men jeg skal få registrert partnerskap.
Jeg har skullet fikse det, mest fordi til syvende og sist
vil jeg ha det alle andre jenter vil ha.
Jeg vil overføre min fars rett til å skru av respiratoren
over til partneren min.
Er jeg i en vegetativ tilstand,
håper jeg at kjæresten min er pragmatisk
og har anstendighet til å skru av respiratoren
eller kvele meg med en pute når legen er borte,
og sone kort til middels fengselsstraff
etter at vi lanserer en vellykket Guardian- kampanje.
Faren min er sterkt katolsk og imot aktiv dødshjelp.
Han ga klar beskjed.
Hvis noe skjer med meg når jeg er ugift,
vet du hva pappa kommer til å gjøre.
Trille meg frem og tilbake.
Disneyland. Til Lourdes.
Tilbake til Disneyland, tilbake til Lourdes
for evig, mens jeg prøver å blunke frem:
"La oss ta denne saken til Høyesterett."
"Nei, datteren vår er fortsatt der inne et sted.
Det hender vi setter henne ved vinduet på solskinnsdager.
Hun nyter solstrålene i ansiktet,
som du kan se på hennes ubevegelige uttrykk."
Jeg skal famle etter fløyta med munnen.
Prøver å blinke koden for "Drep meg nå, pappa!"
Fint at noen av dere liker død og forfall.
Det bringer virkelig folk sammen.
Jeg har tenkt mye på døden,
for jeg og faren min snakker alltid om himmelen
og om den finnes, og pappa tror at når vi dør,
blir vi alle små kjeruber uten kropper,
bare med vinger rett ut av halsen.
Godt å høre en arbeiderklasse-skotte prøve å forsvare denne sprø teorien.
Jeg tror ikke det skjer når vi dør. Jeg er ikke kokko.
Jeg tror at når vi dør,
blir vi alle ånder som flyter rundt i etterlivet
og venter på at tele-synske skal kontakte oss.
Det er det som skjer.
Jeg har kontaktet noen synske.
Jeg gikk til et medium som snakker med de døde.
Han var veldig overdådig.
Han sa: "Er det noen du vil kontakte på den andre siden?"
Jeg sa: "Ja. Onkel John.
Han var favorittonkelen min. Døde da jeg var liten."
Fyren stoppet, som om han virkelig fikk kontakt med noe, og så sa han:
"Han vil ikke snakke med deg akkurat nå."
Jeg er allerede redd for å være upopulær i de levendes verden.
Så det å vite at noen med bare selve evigheten foran seg
likevel sa: "Jeg vil ikke snakke med den hurpa,"
gjorde meg veldig usikker.
Men død...
Død og forfall endrer virkelig synet på ting som kjærlighet og ekteskap.
Jeg er ideologisk imot ekteskap.
Det kom nok ikke frem i første del av showet.
Jeg er en ganske mild dame.
Det skal lite til for å snu det synet.
Jeg følte meg syk på slutten av fjoråret, og legen... Jeg hadde rare symptomer.
Legen min sendte meg for å ta en MR av hodet mitt.
Det er aldri bra. Han ringte meg samme kveld.
Det er verre.
Han sa: "Dette er uventet, Ms. Brady.
Vi så en svulst i hjernen din. Du må komme inn straks."
Jeg hørte ikke engang på resten av det han sa.
Jeg begynte å ule og gråte.
"Jeg skal dø nå som karrieren min tar av,
og jeg har kastet bort år av livet mitt, år,
på å skjermdumpe folk jeg hater på Instagram
og sende dem til vennene mine."
"Sjekk tilstanden på den nepa." Send.
Men det var et godt liv!
Jeg ser hvor mange her som har hatt samme...
Vi kommer alle til å ha samme dødsleieminner.
Alle våre lykkeligste minner er at vi ser på telefonen vår i årenes løp
mens vi unngår å sovne klokken 03.
"Forståelig at denne megga har bursdag,
men en bursdagsuke?"
Og så...
...mister du telefonen på den svære panna di.
Du liker erkefiendens innlegg med det svære trynet ditt.
Du følger henne ikke engang!
Det er det som avslører meg hver gang.
Uansett, jeg fikk dårlige nyheter fra legen.
Jeg reiste meg gråtende.
Jeg gikk ut i stuen til kjæresten min.
Jeg sa: "De tror jeg har kreft i hjernen. Vil du gifte deg?
Vil du ha verdens mest heteronormative bryllup?
Jeg vil ha full pakke. Jeg vil gå i hvitt."
Pappa skal følge meg til alters, selv om han er sprø.
Jeg vil ha det hele."
Og jeg tenkte: "Den feminismen varte ikke lenge."
Og kjæresten min, som liksom også er imot ekteskap,
han svarte: "Ja, det vil jeg." Han gråt.
Ganske gripende.
Jeg dro til legen dagen etter.
Legen sa: "God morgen, Ms. Brady.
Vi tror det du har i hodet er en liten hypofysecyste.
De er vanlige. Jeg ringte for å si at det var bekymringsfullt.
Jeg ville ha ønsket å vite det."
"Det var ikke det du sa i går kveld,
din dramadritt som tror du er med i en episode av Casualty."
I disse tøffe tider for helsevesenet, hvilken galning ringer deg:
"Å, du har kanskje hjernekreft.
Drøm søtt!"
Faens...
Jeg dro fra legekontoret.
Jeg hadde ringt og fått agenten min til å avlyse turneen og alt.
Jeg dro hjem igjen.
Kjæresten min laget middag. Jeg sa: "Dette er flaut.
Jeg er ikke døende."
Jeg vet ikke hvilken normal person som sier sånt.
Jeg sa: "De tar flere tester. De er usikre på hva det er,
men hovedpoenget er jo at vi forlovet oss i går.
Vi forlovet oss i går kveld."
Han så ikke opp fra gryta han rørte i.
Han sa: "Avventer diagnose."
Han vil bare gifte seg hvis jeg er dødssyk,
i tilfelle noen gikk glipp av det.
Det er ikke et førstegangstema.
Jeg bryr meg ikke om å gifte meg. Jeg bryr meg virkelig ikke.
Men en gang var vi i bryllupet til en venn,
og jeg så på maten de hadde.
De hadde en sånn kake som bare er laget av ost.
Den så flott ut.
Jeg spurte ham: "Hva tror du vi skal spise på vår bryllupsdag?"
Han sa: "Hva enn de har i næringssonden din
den ettermiddagen på sykehuset."
Det er kaldt.
Det er vanskelig å være sammen med noen lenge.
Vi slo opp tre ganger under nedstengingen.
Vi ble sammen igjen, for jeg orket ikke å starte på nytt i 30-årene.
Kjærlighet er mektig,
men ikke like mektig som et femårig fastrentelån.
Ikke i disse dager.
Jeg klarte det bare ikke.
Jeg snakket med hotte menn på nett. Jeg snakket med kjendiser.
Jeg kan ikke si hvem.
Jeg tenkte: "På tide å begynne på nytt.
Få en berømt type.
Ha merkevarepartnerskap med ham på Instagram.
Bli kvitt den lille kødden."
Så tenkte jeg: "Jeg kan ikke starte på nytt.
Jeg orker det bare ikke."
Det ville vært spennende første dater
og spennende første knull.
Men så er det de "første" som kommer etter det,
og jeg takler det ikke.
Jeg takler ikke å holde fisene inne i 12 til 18 måneder igjen,
til du er sikker på at personen er forelsket i deg.
Så ligger dere i skje en søvnig søndagsmorgen, og...
”Vil du fortsatt skape et liv sammen, selv om jeg prompet på ballene dine?”
For mye sårbarhet, altså.
Jeg orker ikke å møte noens mentalt syke mor igjen
og innse hvorfor fyren er tiltrukket av meg!
Godt å høre latteren til sure kvinner i publikum
som bare: "Ha, det er meg!"
Og det er nervepirrende å tenke på å begynne på nytt når...
Jeg har vært sammen med noen så lenge
at dating-apper ikke var oppfunnet sist jeg var singel.
Og jeg har så høy standard nå angående hva jeg ser etter i en partner.
Jeg er sammen med en ordentlig person nå, med en ordentlig jobb.
Han er ikke mannlig komiker.
Høy standard. Tidlig i tjueårene var standarden min veldig lav,
og det gjorde det lett å date mange.
Jeg husker en fyr som flørtet
utenfor en nattklubb i Edinburgh da jeg var 21,
og jeg sa: "Ikke involver deg med folk som meg.
Jeg er faktisk stripper."
Han sa: "Det er greit. Jeg har vært i fengsel."
Som om det er det samme!
Det er ikke det samme. En av oss er gründer!
Prøv å gjøre pupper om til gull.
Men det var fint å bli sammen etter et brudd.
Du setter mye mer pris på den andre personen.
Dere blir kvitt dårlige vaner. Dere har stevnemøter.
Dere har kanskje dårlige sexvaner.
Ikke hele tiden,
men kanskje noen ganger hvis dere har vært sammen lenge.
Dere bytter på de samme to eller tre komfortable stillingene
om og om igjen.
Kanskje der dere ligger på siden
for å unngå å se hverandres hatfylte ansikter.
Trekker ned pysjamasen et par centimeter.
Sjarmløst presentere én rumpeball.
Fortsetter å stirre tomt på skjermen foran ansiktet ditt.
Skjermbilde av enda en fiende.
Og en liten stemme bak hodet ditt sier:
"Kan du dempe kattevideoene på YouTube?
Jeg prøver å konsentrere meg."
Du tenker: "Unge meg ville aldri ha trodd
noen måtte konsentrere seg for å knulle meg.
Så sier en av dere: "La oss sprite ting opp litt.
Vi kan snakke med hverandre under sex."
Dette var hans idé. Jeg snakker allerede mye på jobben.
Han sa: "La oss late som om vi er noen andre."
Og han sa dette midt i coitus.
Mens han fortsatt knullet meg, om du ikke kan latinsk.
Noen intellektuelle her, heldigvis.
Og han sa: "Hvem vil du være?"
Og jeg fikk panikk. Jeg bare:
"Brooklyn Beckham?"
Jeg vet ikke hvordan sexy snakk funker.
Men jeg vet at Brooklyn har et bra liv,
fylt av nepotisme og ufortjente muligheter,
takket være Victoria og David,
og jeg vil ha en bit av kaka.
Den lille jævelen gjør hva han vil.
Jeg tror han er kokk nå.
Her om dagen prøvde jeg sexy snakk igjen.
Jeg sa til kjæresten min: "Hva om vi later som at jeg er jomfru?"
Han svarte: "Jeg har ikke så god fantasi."
Før jeg ble sammen med ham, trodde jeg at jeg var sexy,
bare fordi jeg hadde hatt sex.
Jeg trodde jeg var en tøs.
Et veldig katolsk syn.
Jeg bare: "Jeg er så sexy. Jeg har hatt sex.
Jeg er veldig vanilje. Jeg er utrolig kjedelig.
Og jeg fant det ut fordi jeg ble avslørt for kink-shaming.
Det var på en podkast ledet av Gen Z-ere.
Begrepet kink-shaming er et Gen Z-konsept.
Jeg kan ikke forholde meg seriøst til det.
Så da de sa:
"Faktisk, Fern, ikke kink-shame,"
sa jeg: "Hva om dere slutter å drite i munnen på hverandre, pervoer?"
Da var det bare å få seg Telegraph- abonnement.
Men det er dette jeg mener med å bli eldre.
Er det her de unges offermentalitet kommer fra?
At du ikke kan drite og pisse litt seksuelt uten at jeg ler?
I min tid var vi ute og protesterte mot krigen!
Folk på skolen min gjorde det, tror jeg. Jeg vet ikke.
Jeg vet ikke engang hvilken krig jeg mener.
Jeg beklager hvis...
Fordi vi er i en progressiv by, er jeg redd for at noen skal sitte bakerst
med en liten lue over ørehøyde, og med litt...
"Ikke kink-shame!"
Og jeg beklager om du liker koprofili,
men hvis du vokste opp som katolikk i Skottland,
er det ett skritt unna å være Amish.
Det er ikke noe lignende her. Jacob Rees-Mogg, den ene katolikken.
Det er ikke det samme.
Så det er et mirakel at jeg ble så seksuell som jeg er i dag.
Ganske modig.
Jeg fikk mange sexløgner i oppveksten.
Dette er en av de største. Bestemor fortalte den.
Hun var en veldig søt kvinne, men dypt religiøs.
Hun hadde to typer vievann.
Hverdagsbruk. Spesielle anledninger.
Død og koma.
Hun tok meg til side en dag i sommerferien da jeg var 14.
Hun så svært ukomfortabel ut. Jeg ville ikke gjøre besta ukomfortabel.
Hun sa: "Vennen, jeg fant disse tingene på rommet ditt i dag.
De er ikke bra for deg. Du burde ikke ha dem."
Jeg tenkte: "Å, hun har funnet Marlboro Lights."
Nei da. Hun hadde funnet en eske tamponger.
Jeg vet ikke hvor mange her som vet
at gamle irske katolikker tror at tamponger ødelegger jomfrudommen.
Helt klin kokos!
Jeg ville tatt livet av meg hvis en pikk lignet på en tampong.
Jeg mener ikke å shame mikropenis-miljøet.
Ingen av dem er her uansett.
De gjør alle sine egne opptredener over hele landet.
Men det er ikke ment for det. Jeg synes bare det er veldig naivt
å anta at det kvinner vil ha i en pikk, er det hun vil ha i en tampong.
Jeg mener, mareritt-scenarioene som ville oppstått
hvis pikker hadde absorberingsevne!
Ikke mer tilfeldig sex med partneren.
For nå, hvis han er litt urenslig,
må du mase på ham når du vil ha sex:
"Gå og vri opp pikken din i vasken.
For den drypper."
Han må komme seg ut av senga,
følt seg nedfor og av-maskulinisert
og skamfull, og tasse ut på badet.
"Beklager, jeg tok en løpetur i regnet,
og det trakk inn gjennom joggebuksa."
Han må ta den oppblåste, svampete pikken
og drapere den over kanten på vasken,
og så oppgitt vri den opp,
som en bartenders klut på slutten av en vakt.
Han går tilbake til sengen.
Du ligger der med hendene beskyttende over puppene.
"Ikke drypp på de nye tregulvene!"
"Vi kan ha sex nå."
"Jeg har ikke lyst lenger."
Du: "Jeg vil bare ha en fyr med tørr pikk."
Det hadde blitt et samtaleemne blant kvinner.
"Den nye typen hennes holder ikke pikken tørr."
Nicki Minaj ville skrevet en hitlåt om det.
"Min mann holder pikken tørr."
Det er fint å være sammen med noen lenge.
Det er en trøst å kunne komme tilbake fra turné
og slappe av hjemme
i kjærestens hettegenser, som en jentete jente.
Men nylig hadde jeg gått med hettegenseren hans i en uke,
for jeg er et vrak, og den begynte å stinke.
Han vasket klær, og jeg sa: "Her er hettegenseren din."
Han sa: "Det er ikke min genser."
Det var da jeg tenkte: "Stemmer. Du er spedbygd."
Jeg har faktisk på meg den store hettegenseren til byggearbeideren,
og hadde gått med den i en uke foran byggearbeideren...
...som en psykopat.
Jeg tilbød ham kopper med te
iført klærne hans.
Jeg spurte ham hvordan flisene på badet ble,
kledd som ham!
Men uten å nevne det i en hel uke,
bare så fyren trodde tankene hans spilte ham et puss.
Herregud.
Det er min måte å si at jeg har et hus.
Jeg har et hus.
Det er flott. Du har et hus.
En utleier kan ikke si hva du skal gjøre mer.
Jeg tenkte: "Det første jeg vil, er å skaffe en hund."
Jeg elsker hunder. Jeg er hundeperson.
Ikke katteperson.
Jeg hadde katt på universitetet.
Den var fæl.
Godt gjort om du har en reddet katt og kommer overens.
Katten jeg hadde var satanisk.
Den hveste. Jeg fikk ta på den én gang i uken.
Det var som å bo med en kald, russisk hore.
Sexarbeider. Beklager.
Det var en ond katt, så jeg tenkte: "Jeg får en liten hund."
Kjæresten min sa: "Nei. Du er for mye på turné.
Få deg en katt."
Jeg fikk meg en katt.
Jeg fikk en fancy luksuskatt.
Ikke den typen som angriper uten grunn.
Jeg har en lobotomert stamtavlekatt
som du vugger som en mentalsyk pasient.
Fantastisk.
Jeg elsker denne katten mer enn noen av foreldrene mine.
Innen seks måneder
kom en rørlegger, og han sa at katten så ensom ut.
Han kommenterte i farta at katten så ensom ut.
Jeg kjøpte en ny katt for å hjelpe den første.
Jeg er så glad i katten min at han fikk egen katt.
Jeg er så glad i ham at dere aner ikke.
Men jeg er ikke en katteperson.
Jeg er hundeperson uten hund.
Dere forstår, ikke sant?
Ikke folka i livet mitt.
Da jeg fikk kattene
og begynte å legge dem ut på Instagram, begynte de nærmeste,
min mor, min beste venn i 20 år,
å kalle meg for kattedame
og kjøpte fæle gaver med katte-tema.
Heslige kopper med katter på.
Malerier av damer som holder en katt i fanget.
Hvorfor skulle jeg like det? Det er en støtende gave.
Kattene mine er bra fyrer.
Jeg har oppdratt dem.
Tørket dritt. Jeg elsker dem fordi de har bra personligheter,
ikke fordi de har katteform.
Det er som dere. Dere er sammen, ikke sant?
Du elsker ham. Du deler det på sosiale medier.
Jeg ville aldri våget å gi deg en kalender med like, skallede menn...
...og si til deg...
..."Hvorfor liker du ikke gaven din?
De ser vagt ut som omrisset av ham."
Du er ikke engang skallet, så jeg beklager at jeg sa det.
Jeg vil ikke såre noen.
Selv om jeg er litt ekstrem på scenen, vil jeg ikke såre noen.
Jeg elsker kattene mine pinlig mye.
Jeg hater at jeg elsker dem så mye,
for jeg har alltid hatet andre...
Jeg vet ikke hvorfor.
Det går aldri bra med folk som elsker dyr for mye.
Tiger King.
Han australske fyren.
Skjønner dere?
Det går ikke bra for dem, så du vil ikke elske dyr for mye.
Det er også en klisjé
at autistiske folk kan få bedre kontakt med dyr,
og de elsker å ha kjæledyr mer enn nevrotypiske mennesker,
og jeg føler det sånn.
Kattene er til stede med meg på en måte mennesker ikke er.
De dømmer meg ikke for det jeg sier.
Jeg kan gjøre mye med kattene som jeg ikke kan med venner.
Jeg kan onanere foran dem
uten at de leer på et øyelokk.
Du kan ikke gjøre det med menneskevenner, om du ikke er Louis C.K.
Da kan du dra tilbake på turné.
Men ja, hjemmelivet jeg har nå er fint.
Jeg hadde et kaotisk liv da jeg var yngre.
Nå har jeg et fint, kjedelig hjemmeliv. Bare meg, kattene og kjæresten.
Men når du er autist, føler du aldri at du passer helt inn.
Men på tross av
at jeg er sikker på at jeg er en autistisk A-stjerne,
var jeg bekymret for å kalle showet Autistic Bikini Queen.
Jeg trodde dere bare ville se på meg...
Jeg er ikke en liten gutt med leketog som ser trist ned i bakken,
og så ville dere tenke: "Hun lyver.
For å få det lukrative, autistiske pundet."
Jeg sa til min beste venn, Alison:
"Publikum kommer til å tro jeg ikke er autistisk."
Alison er veldig høflig. Hun ble stille litt,
og hun sa: "Ikke ta dette ille opp, Fern.
Jeg håper ikke dette er støtende."
"Du trenger ikke bekymre deg for det lenger."
Hun sa: "Publikum innser at det er noe
få minutter etter at du har gått på scenen."
Det var jo verdens fineste kompliment.
Jeg var så fornøyd.
Før jeg ble diagnostisert,
sa de aller fleste i livet mitt:
"Hvis du ikke er autist, hva faen er du?"
Og så snudde det da jeg fikk diagnosen.
Folk bare: "Du ser absolutt ikke autistisk ut."
Jeg bare: "Hva vet du om det?"
De må intervjue moren din når du får diagnosen,
eller en forelder,
og de intervjuet moren min om det.
De spurte: "Hadde hun autistiske trekk som barn?"
Moren min kom med en rullegardinliste
med de mest Rain Man- aktige greiene som finnes,
hun ikke hadde nevnt til meg.
Hun sa: "Hun pleide å knurre på fremmede når de snakket til henne på gata.
Men vi trodde bare hun var ond."
God, gammel katolisisme i middelalderen
Hvorfor ble ikke jeg druknet ved fødselen?
"Vi trodde bare hun var ond."
Jeg fikk også høre
at jeg ikke kunne være autistisk fordi jeg hadde en kjæreste.
Fordi man må være et sjømonster for å være autist.
Jeg syntes det var sprøtt, for det formoder
at menn hører på noe av det unge kvinner sier.
Her er et eksempel.
Ingen hører på meg uten mikrofon.
En gang sjekket jeg opp en fyr,
en idiot jeg møtte på et vandrerhjem da jeg var ung,
og jeg pulte ham. Beklager, vulgært.
Og etterpå snudde han seg mot meg og sa:
"Hvordan var det for deg?"
Og jeg sa: "Elendig. Helt forbanna krise."
Og han sa: "Å, så bra."
Tror du han hørte på meg? Så han etter
de diskré egenskapene hos autistiske kvinner?
Nei!
Men uansett.
Jeg begynner å føle meg ok med autismen min.
Men du føler deg fortsatt utenfor. At du ikke passer inn med andre kvinner.
Jeg har gitt opp å passe inn med kvinner. Det slår bare enda verre tilbake.
Men kombinasjonen av å ville passe inn
og min nylige nær-døden-opplevelse,
har fått meg til å ville gjøre noe
for å føle meg akseptert på scenen hver kveld.
Jeg har funnet en måte. En av dere må hjelpe meg.
Jeg har sett på folk på første rad
og tenkt: "Hvem ser ikke sprø ut?
Hvem ser ut som de vil hjelpe meg?" Tøft med mitt publikum.
Kan du hjelpe meg?
Ok. Hva heter du?
Ok, Ollie. Jeg setter på musikk.
Kan du spille noe veldig romantisk? Ok.
Kom opp. Gi Ollie en applaus.
Ta mikrofonen.
Ok.
Jeg ser du er med kjæresten din der.
Ja.
Ikke se på henne mer.
"Kjære Brooklyn Beckham.
Jeg ville at din favorittsang skulle spilles til dette.
Dessverre var kostnaden for å spille Shania Twain for høy."
Prisen er for høy.
"Så vi spiller generisk møl i stedet.
Du har gitt meg mer glede den siste timen enn kjæresten min det siste året.
Når vi drar herfra i kveld, blir hun dumpet."
Hun ser veldig fornøyd ut.
Hun er absolutt ikke lei seg.
"Vi ses, kjære.
Kjærligheten vår er spesiell.
Du er en pen, følsom, sjarmerende kvinne.
Jeg vil ikke at noen andre promper på ballene mine."
Stemmen din høres ut som den dirrer av følelser.
Ja.
"Jeg lover å kysse de visne puppene dine hver dag,
selv når du er et skjelett,
selv når du er død."
Jeg kan ikke tro at dette skjer!
"Derfor frir jeg..."
Dette er så spontant! Utrolig at du gjør dette her!
"Jeg frir med denne ringen,
balansert på puten jeg en dag skal kvele deg med
når du er dødssyk."
Ollie, du trenger ikke høres glad ut. Du høres munter ut.
Jeg er nesten ved slutten.
"Og jeg håper du vil si ja."
Ja! Svaret er ikke på arket. Det er i hjertet mitt.
Tusen ja. La meg ta på brystet ditt nå,
så vi kan ta det essensielle Instagram-bildet
som viser at jeg er en ekte kvinne.
Hjertet ditt slår veldig fort.
Gi ham applaus. Han var fantastisk.
Endelig har jeg oppnådd noe som kvinne.
Dere har også vært fine. Det ble et morsomt show.
Nyt resten av kvelden og livene deres. God kveld!
Tekst: Maria Schrattenholz