Downloaded from YTS.MX
Aplauze pentru Fern Brady!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Bună!
Bun-venit la spectacolul meu,
Autistic Bikini Queen.
Probabil cel mai prost titlu pe care l-am inventat,
mai ales că atrage un public care ia lucrurile la propriu.
Scuze! Spectacolul nu e aproape deloc despre autism.
Dar eu sunt o persoană cu autism.
Mi-am obținut certificatul de autism prin excelență
în timpul carantinei.
Mi-a fost foarte greu,
de când am spus lumii ce am,
că nu sunt prea multe femei sexy în comunitatea celor cu autism,
așa că m-am gândit să fiu schimbarea pe care o vreau în lume.
Suntem numai eu și Greta Thunberg.
Ea rezolvă criza climatică.
Eu fac glume neînsemnate despre spermă. Nu putem fi toți eroi.
Doar pe scurt, pentru că nu e vorba despre autism,
pentru mine înseamnă
că versiunea mea de comunicare
pare a fi versiunea de nesimțire a multora.
Și nici nu încerc să fiu...
Atunci încerc să fiu bună.
Atunci încerc să ajut lumea.
Încercam să-mi consolez mama odată.
Ea plângea pentru că bunica fusese dusă la spital, avea demență.
Se mai întâmplă!
Nu-mi place s-o ating sau s-o îmbrățișez pe mama.
De ce aș face-o? Nu ies cu ea. Dezgustător!
N-o să-mi ating mama!
Ca un compromis, am pus mâna pe umărul femeii, de la distanță.
E cam același lucru.
Și i-am zis: „Mamă, o să fie tot mai rău.”
Cine aplaudă la asta?
N-a râs și n-a aplaudat ca voi. De fapt, a plâns și mai tare.
Acum știu ce e de făcut.
De fiecare dată când fac o gafă, citesc ce trebuie făcut.
De fapt, ar trebui să spui o minciună alinătoare, nu?
O banalitate.
Ceva în genul: „Stai liniștită, mamă!
Mereu există speranță. Curcubeie pe cer.
Cine știe? Ai putea s-o așezi la geam într-o zi însorită.
I-ar prinde bine niște bronz,
cât i se face creierul terci.”
Nu!
Nu-mi place să mint.
Pot să mint. Dar, de fiecare dată când încerc,
fac minciuna neverosimil de mare.
Mereu iese ceva în genul: „Stai liniștită, mamă!
Bunica o să apară la The Chase într-o săptămână.
Împachetează-i pijămăluța!
Împinge-i căruciorul la ieșire! O să fie super!”
Vai de mine!
Apropo, oamenii neurotipici
au o tendință patologică, după părerea mea,
de a îndulci situația cu orice preț.
Uneori, când spun cuiva că am autism,
îmi va răspunde:
„Nu-ți face griji, Fern! E o superputere.”
Și eu: „Chiar așa?
E o superputere? Ar fi fost un film la fel de bun
dacă Superman, în loc să aibă putere supraomenească
și să poată zbura în jurul lumii într-o clipă,
să-ți țină un monolog
despre Sylvia Plath, poeta deprimantă din anii '60,
fără capacitatea de a-ți remarca dezinteresul?”
Superputere!
Am mai descoperit ceva despre identitatea mea,
fiindcă sunt descrisă drept „comedianta scoțiană Fern Brady”
și mereu mă irită, fiindcă Brady e un nume foarte irlandez.
Știam că familia mea era irlandeză.
Eu chiar... Comedianții scoțieni, mulți scoțieni întâlniți
sunt pasionați de Seara Burns, de sărbătoarea Sf. Andrei, kilt, drob.
Mă pot asocia cu voi doar dacă și voi sunteți catolici.
Dacă v-a cântat un pedofil a capella duminica...
În numele Sfântului Duh
Tată Atotputernic
...sunteți genul meu.
Așa că am aflat, am făcut un test ADN,
un test ADN on-line. Știam că eram un pic irlandeză.
Sunt 98,3% irlandeză! N-am locuit în Irlanda niciodată.
Da, bate palma!
Nici părinții mei.
Asta e dovada puterii sectarismului în Scoția.
E doar endogamie între catolici, iar și iar.
Fețele devin tot mai păroase cu fiecare generație.
N-am fost niciodată mai fericită să nu fiu britanică.
Sunt doar 1,7% britanică,
de când m-a scuipat un vagabond în ochi
când m-am mutat la Londra.
Merg mult la sală.
Am încercat să mă duc, mi se fac poze în timpul spectacolului
și vreau să mor când le văd.
Am fost exclusă din sala de sport din Londra
după ce am încercat să mă bat cu unul care mi-a corectat îndreptările.
Așa că...
Pe bune!
Îmi vine să port un tricou cu:
„Orice m-ai vedea făcând cu o ganteră, nu te apropia, chiar dacă fac asta!”
Nu știu cum o să pună asta pe tricou, dar înțelegeți voi.
Îmi păstrez vizitele la sală pentru turneul din Scoția,
sălile sunt așa de luxoase, vreau să mă mut în ele.
Știți de ce? Sunt goale.
Doar...
niște frunze în vânt.
Niciun scoțian n-ar îndrăzni să-mi spună
cum să fac genuflexiuni acolo.
Bărbații de acolo par să fie trimiși de doctor
după un atac de cord sau o boală. E fantastic.
Eu sunt atentă la sănătate.
Lumea e mereu surprinsă când spun asta.
Sunt foarte atentă
și devin tot mai mult pentru că îmbătrânesc
și e un joc de puicuțe.
„Sunt bătrână.
Mă deprimă spectacolul ăsta și sunt bătrână.
Am 36 de ani. Știu că e...”
Da, cumva râde un bătrân acolo?
I se vede chipul pământiu: „Asta nu e bătrânețe!
Arăți ca un fetus!”
Cum îndrăznești?
Știu că nu sunt prea bătrână,
dar 36 de ani e vârsta la care trebuie să începi să accepți
că n-o să ai anumite lucruri în viață ca femeie.
Viața ta n-o să fie așa cum ți-ai imaginat-o.
Eu mi-am imaginat întotdeauna,
și vă spun asta sincer, că voi fi genul care participă...
Știți orgiile mascate pe bază de invitații pentru burghezi?
Cu ochii larg închiși?
Știu că știți ce sunt.
Credeam că o să fi participat deja la una.
Nu e vorba că nu voi participa la una acum că am peste 30 de ani.
Dar calitatea invitației începe să scadă rapid
din acest punct, nu?
N-o să fie un bal mascat.
O să fie un eveniment de swinging,
promovat pe Gumtree,
într-un loc uitat de lume ca Swindon.
N-am fost la Swindon.
Știu doar că e mai bine în metrou după ce coboară toți.
„Nu-mi mai e frică.”
Mă duc la orgie în Swindon.
Un instalator grăsun mă servește cu snack cu șuncă.
Nu din porțelanul pe care mi-l doresc,
ci dintr-un bol de polistiren.
Ar fi nevoie să i-o sug. Să-i suflu în băț.
O voi face cu recunoștință, cu fața îmbătrânită
care mi se afundă spre mormânt.
Se apropie moartea. Trupul o știe.
Asta e greu la vârsta asta. Fața ta începe să fie prea lăsată.
Selfie-urile trebuie făcute din acest unghi,
ca să mi se retragă fața spre urechi
și s-o mai văd o dată pe Fern.
Aveam niște sâni fantastici.
Scuze dacă nu sunteți în largul vostru,
dar erau grozavi.
Nu era nevoie să-mi fac griji pentru ei,
erau...
Și, în timpul carantinei, cred c-au făcut depresie
și, ca celelalte, au început să se ofilească spre podea.
Am avut un gând care m-a tulburat: „Hei, acum am bani!
M-aș putea opera la sâni.”
Apoi altă voce a zis: „Nu, lasă!
Lasă-i să putrezească sub haine!
Au avut momentul lor de glorie.
Acum e momentul meu.”
Edinburgh 2006. Perioada de glorie a sânilor.
Eram dansatoare la bară.
Au avut cea mai bună viață.
Mă simțeam prost să spun asta
unui public care merge la teatru ca voi,
dar, ascultați, pe măsură ce trec anii
și vedeți ce fac tinerele pe OnlyFans
sau în pozele din vacanțe pe Facebook,
faptul că am fost stripteuză acum 15 ani
e de parcă v-aș spune că am fost dansatoare în anii '20!
Cam desuet, nu?
Mereu simt când cei în vârstă din public spun:
„Stai liniștită! Tot te-aș dezmoșteni dacă ai fi fiica mea!”
Dar, în același timp, cei din Generația Z, tinerii...
Dacă spun „striptease”,
veți întreba la ce cabaret desuet mă refer.
Și veți face un film porno pe TikTok
și veți dispărea în noapte pe un hoverboard.
Nu știu ce fac tinerii aceștia.
În fine,
acum sânii mi se ofilesc sub haine,
ca două bătrâne zbârcite. Așa îmi place să cred.
Îmi place să cred că evocă amintiri
despre zilele de glorie din cluburile de striptease scoțiene.
Ca bătrâna aceea de la începutul filmului Titanic
care se credea mare futăcioasă în trecut.
Ei înțeleg.
Acela a fost scenariul filmului.
S-a distrat pe vapor. El n-a supraviețuit.
„Cui îi pasă? Era sărac!
Dă-te jos de pe ușă, Jack!”
Așa își amintesc și sânii mei.
Două bătrâne: „Mai ții minte, Eileen,
când bărbații plăteau ca să ne privească?
Da, vremurile bune.
Îi ajungeam lui Fern până la urechi.
Acum cădem spre buricul ei,
tot mai aproape de mormânt,
unul mai repede decât celălalt, se pare.
Te prind din urmă, scumpo.”
„Nu fi negativistă, Agnes!
Știi când nepoții col. Gaddafi ne-au dat 40 de lire pentru un dans privat?
Sau care pretindeau să fie din familia Gaddafi.”
Ce vremuri bune!
Uneori, publicul crede că am inventat asta
ca să am varietate în spectacol și mi se pare ofensator,
pentru că nu știu destule despre politica din Libia ca să inventez așa ceva.
De unde credeți că știu cine e?
I-am cunoscut nepoții în clubul Big Daddy O's.
Acum e restaurant mexican
pentru că renovarea strică totul pentru perverși.
În fine, acum sunt în anii bătrâneții,
trec în a doua jumătate a vieții
și mi-am dat seama că mi-am promis
că nu voi mai fi o gâscă speriată tot timpul.
Mi se spune că par sigură pe mine pe scenă,
dar sunt o persoană timidă și mi-am zis că e timpul să încetez.
Îmi place să mă plimb seara după spectacol.
Îmi place să ating numărul de pași.
Dacă ești femeie și îți place să te plimbi,
am impresia că plimbarea de seară e umbrită de ideea propriei ucideri.
Chiar stă în calea eliberării stresului.
Am impresia că voi spuneți că nu gândiți asta mereu. Sunteți normale.
Sunt două motive pentru care mă tem să mă plimb noaptea.
În primul rând, am un tată
care e neobișnuit de preocupat de ideea uciderii mele.
Știu că părinții își fac multe griji, dar ascultați!
Când îl sun pe tata de afară, primul lucru pe care mi-l spune:
„Nu te lăsa omorâtă!”
Și eu îi spun:
„Continuă să speri!”
Adică...
Femei din public, dacă sunteți neliniștite noaptea,
iată cu ce mă consolez eu!
Încerc să-l consolez și pe tata. Nu ajută.
Statistic, e mai probabil să fiți ucise de tipul cu care ați venit,
așa că, în caz de ceva, puneți-vă haina și pantofii!
Ieșiți pe ușă! Faceți pașii!
E varianta mai sănătoasă din mai multe privințe.
În al doilea rând, tata a fost așa de când aveam cinci ani.
În prima zi de școală,
mi-a pus un fluier în lateralul rucsacului
și mi-a zis: „Ascultă, puică!
Dacă încearcă să te fure vreun bărbat,
suflă din fluier! Suflă tare!”
Pe lângă faptul că asta a creat
cea mai traumatizantă amintire din prima zi de școală,
mereu în alertă,
așteptând să fiu înghesuită într-o dubă,
nu e de parcă ai trimite un soldat la război, înarmat cu o lingură?
Ce era să fac?
Să-i dau pe spate pe pedofili cu melodia mea?
Deja au depășit multe tabuuri, devenind răpitori de copii.
Dacă fac...
nu cred că rezolv multe.
În schimb, înseamnă că sunt un adult anxios.
Iar celălalt motiv pentru care mi-e frică, și cred că e unul bun,
e că locuiesc în Londra.
I-am dat...
I-am dat zece ani. Nu mi-a mers la suflet.
După zece ani, cred că pot să spun
că fie îți plac oamenii oribili, fie nu.
Doar că...
nu ajunge să-ți placă.
E îngrozitor.
Nu seamănă cu Londra văzută la TV în copilărie.
Nu dau vina pe oamenii buni din Londra.
Scena de comedie a fost bună cu mine.
Dau vina pe universul filmelor lui Richard Curtis,
care descrie această versiune burgheză a calității englezești
pe care nu am văzut-o în viața reală.
Am crescut cu filme în genul:
„Eu sunt Will,
lucrez într-o librărie minunată din Notting Hill.
Suntem toți prieteni aici.”
„Pare grozav, Will! Ador cărțile.
Dar mă bat când le citesc aici, în Scoția.
Lasă-mă să mă alătur grupului tău de prieteni albi!”
Am sosit în Londra. Nu erau prietenoși.
Will și librăria sa nu existau.
În schimb, locuiesc într-o zonă numită Lewisham
și e numai devastare.
Lumea se ceartă pe lipii în Tesco.
Mă gândesc: „Vor avea mai mulți amici decât mine?”
Un bărbat mă urmărește prin parcarea primăriei
atât de des, nici nu-mi schimb expresia când fug.
Colind de Crăciun cu Muppets ar descrie
iadul dickensian din Londra anului 2023 mai bine decât Pur și simplu dragoste.
Repet, nu vreau să critic Londra.
Avem nevoie de reprezentări mai bune în filme
și iată de unde știu!
Un prieten din Scoția s-a dus în vacanță în New York
și, când s-a întors, l-am întrebat cum a fost.
Mi-a zis: „Uimitor!
Când am ajuns, m-am urcat într-un taxi din acela galben,
iar șoferul era un nesimțit,
exact ca în filme!
Știi cum sunt în filme: «Las-o baltă! Adu-mi o cafea!»”
Sunt nesimțiți, ca în filmele despre New York,
iar atunci mi-a venit ideea
că ne trebuie comedii romantice mai bune, mai fidele, în Londra.
Trebuie să vedem un cuplu îndrăgostindu-se în autobuzul spre Lewisham.
„Ce spui, Henry? Vrei să-ți clădești o viață cu mine?
Dacă te-aș și auzi de omul care spune că e o mașină de ucis
din spatele autobuzului!”
Omul îi urmărește, iar ei fug chicotind și ținându-se de mână!
Se sărută în fața unui tomberon în flăcări,
iar fetițele care cresc în Scoția arată spre televizor
și spun: „Acolo vreau să locuiesc când o să fiu mare!
În Londra!”
Nu pot da vina pe Londra că sunt speriată tot timpul și nu mă pot muta acasă.
Am un vis că, la un moment dat, mă voi întoarce acasă.
Dar te integrezi prea mult.
Devii prea afurisit ca să poți pleca vreodată.
Iată cum mi-am dat seama că m-am integrat!
Luam un mic-dejun copios la o cafenea din Glasgow
și a venit o bătrână de 85 de ani: „Pare un mic-dejun minunat.”
Instinctul a fost să trag farfuria spre mine.
„Pleacă!
Nu-ți dau cârnații sau resursele mele!”
Acum trebuie să stau în Londra.
Dar sunt anxioasă când sunt în turneu.
O mare parte din slujbă înseamnă să călătoresc singură, să stau în hoteluri
și nu prea mă pricep la astea.
Eram în tren dinspre Edinburgh spre Glasgow
și erau trei bărbați scoțieni foarte beți și gălăgioși.
Ar trebui să știți
că, în ciuda accentului, locuiesc în Anglia de 13 ani,
așa că sunt la fel de speriată de scoțieni beți ca voi.
Mă uitam la bădăranii aceia.
Eram singurii din vagon
și aveam căști antifonice,
dar îmi imaginam ce spuneau despre mine.
Sigur spuneau:
„Hai s-o omorâm pe târfă când coborâm!
De distracție!”
Tremuram.
Mi-am dat căștile jos când am ajuns în Glasgow,
ca să aflu ce aveau de gând cu mine.
Știți ce striga și gesticula șeful lor?
Striga:
„Vreau doar să știu
din ce e făcut sosul maro!”
Este...
Nu-ți spune nimeni.
Mi-am zis: „Unu, cred că anxietatea mea a mers prea departe.
Doi, tamarin, nu?”
Pățesc asta și în hoteluri.
Adesea mă cazez la hotel vinerea
și îmi petrec tot weekendul singură,
am spectacole,
și deseori mă cazez la hotel
și sunt singura care nu e la o petrecere de burlaci acolo.
M-am cazat recent și erau vreo 50, bărbați în cea mai proastă stare.
Fără supărare pentru bărbați!
Dar e înspăimântător când strigați „Băieți!”
E mentalitatea de haită.
Ceva din creierașul meu de femeie spune: „Nu!
Nu-mi place. Trebuie să mă feresc de ei.”
Uneori, temerile mele cresc atât de mult în preajma lor,
încât nu rezist nici să iau micul-dejun în preajma lor
pentru că sunt înfricoșători, iar când cobor și încerc să mănânc,
ajung să mă concentrez pe pâinea caldă,
cum se învârte în prăjitorul osândei!
Apoi mă gândesc: „Știi ceva? Lasă micul-dejun!
Petrecerile de burlaci mă intimidează.”
Iar abia în ultimul an mi-am spus: „Adună-te!
Cum să te intimideze o petrecere de burlaci?
La urma urmei, e un grup de bărbați.
Ei fac un ritual.
Da, își beau pișatul reciproc la bufet.
Da, poartă costumul Borat după zece ani.
Ei fac toate astea
pentru că unul dintre ei o iubește pe Sarah.
O iubește atât de mult,
încât se va însura cu ea.
Pentru că el chiar crede că iubirea lor va fi pentru totdeauna.
Ce jalnic!”
Cum să fiu intimidată de ceva atât de jalnic?
Doar un grup de băieți care sărbătoresc iubirea lui Darren.
Nu-mi pot imagina să mă căsătoresc decât sarcastic
sau dacă Channel 4 m-ar plăti, pentru un reality-show tâmpit.
Nu e vorba că sunt cinică, ranchiunoasă împotriva bărbaților.
Mă pricep să fiu într-o relație. Ba chiar mă pricep prea bine!
Sunt într-o relație cu un tip de 10-11 ani. O eternitate, nu?
Și toți cunoscuții se căsătoresc acum.
Chiar dacă am 36 de ani, cred că am 18, așa că mi se pare cam dubios.
Mereu îi spun:
„Ce i-a apucat pe labagiii ăștia să se căsătorească?”
„Adică prietenii noștri?” „Da.”
Mereu îmi răspunde la fel: „Ți-am mai zis.
În general, oamenii se căsătoresc pentru că vor
să-și declare iubirea în fața familiei și prietenilor.”
Spune că...
Știu, nu?
Râd pentru că ar trebui să fi luat ecstasy
ca să fac așa ceva.
Da, ce-ar fi să fac un filmuleț erotic? Dar cu emoțiile mele!
N-o să-mi declar iubirea în fața familiei și prietenilor.
Poate că v-ați căsătorit
și aveți în jurul vostru oameni drăguți, normali,
pe care-i puteți aduna într-un mediu cu alcool. Eu nu pot.
N-o să-mi declar iubirea în fața lui Julie,
femeia din Milton Keynes cu care s-a însurat tata.
Nici nu-i știu numele de familie!
Și trebuie să cheltui ca să mănânce somon sau pui
și să-l trimită înapoi, pentru că așa face ea.
N-o să-mi declar iubirea în fața unchiului iubitului,
a fost în ARI și e un pericol la adunările de familie.
Mă simt ușurată că ați auzit de ARI. Au fost importanți în anii '80, nu?
Știți ce ar fi frumos? Vreau ca evenimentul să fie prezidat
de un omuleț ciudat care nici n-are voie să aibă iubită
și e posibil să fie infractor sexual.
Ce romantic!
Iată ce nu înțeleg eu!
Cum te căsătorești a doua oară,
când ai dat-o în bară prima oară, tată?
Și cum spui jurămintele la a doua căsătorie,
fără să faci pe tine de râs?
Cum o spui cu sinceritate?
„Promit să iubesc, să cinstesc și să ascult...
Ha-ha, de data asta, probabil!”
Sincer, nu e vorba că nu sunt romantică.
Când iubesc, iubesc cu adevărat.
Iubesc intens.
Dar nu vreau să-mi declar iubirea prețioasă, specială,
în fața lumii. Cred că ar devaloriza-o.
Oamenii se îndrăgostesc din diferite motive,
iar uneori, spun de ce s-au îndrăgostit la ceremonie.
De obicei, nu sunt invitată la nunți. Mă întreb de ce.
Uneori, lumea spune de ce s-a îndrăgostit
și nu vreau ca toți să dea ochii peste cap
când spun: „Ne-am îndrăgostit
după ce mi-a îmbunătățit șansa de creditare, în doar trei ani.
Dar m-a cucerit când și-a anulat vacanța la schi ca să meargă cu mine la avort.
Ce poveste frumoasă!
Disney o să facă un film animat din ea cât de curând!
Prințesa avortului.”
Asta îmi place la Anglia,
poți să spui „avort”
și nu ești urmărit cu furci, cum s-ar întâmpla în Scoția.
Dacă spui „avort” în Scoția, ei cred că Isus te privește.
În Anglia, mulți din mica burghezie, oameni cu bani, zic:
„Da, omoară-i pe bebeluși!”
Ia-ți diploma! Mobilitate socială fără limite!
Îmi place.
Nu vreau să credeți că sunt împotriva tradiției.
Am o viziune tradițională asupra căsătoriei,
mai tradițională decât a multora,
eu cred că înseamnă unirea bunurilor
pentru a forma un cuplu cu putere financiară!
Ai dat din cap aprobator.
Pentru asta s-a inventat. Să unească ferme,
puterea familiilor, banii familiilor.
Iubirea nu se punea. O includeau pe parcurs,
ca femeile să facă ceva care nu le avantajează.
Băieți, pe voi vă avantajează.
Vă verificăm alunițele. E un târg nedrept.
Alunițele de pe spate. Asta nu ne avantajează.
Iubirea din căsnicie e un truc. Iubirea e o amăgire,
se vede din numărul femeilor
care cred că altele vor să le fure bărbații urâți
sâmbătă seara.
Vă spun un lucru.
Nu pe femeile cu bărbați top-model
le apucă crizele de gelozie. Nu.
Mereu sunt cele cu pocitanii.
Cu ultimii bădărani.
Cum beau o sticlă de Prosecco:
„Nu te apropia de Tony, e al meu!”
„Nimeni nu-l vrea pe urâtul de Tony.
Mă bucur că formați un cuplu.
Dar nimeni nu-l vrea, iar agățându-te de el...”
Gelozia sexuală e o emoție nedemnă.
Dacă iubești pe cineva, eliberează-l! Mereu i-o spun iubitului.
„Du-te! Pleacă! Înșală-mă!”
Eliberați-i! Nu vă agățați de urâtul de Tony!
Când face asta, parcă legănați un răhățel. Nu e o imagine plăcută.
Voiam să obțin un parteneriat civil la aniversarea de zece ani.
Acum poți să faci asta în loc de căsătorie.
Urma să închei un parteneriat civil
și am început să completez formularele.
Trebuie completate. Sunt anoste.
Trebuie să fii motivat de romantism și prostii.
Le completam, plină de romantism și de iubire,
iar, la ultima pagină,
mi-am dat seama că mi-am uitat cardul pe scări
și am închis laptopul imediat.
Futu-i! Iubirea e puternică, dar nu la fel
ca documentarul Netflix despre Pamela Anderson.
Dar o să închei parteneriatul civil.
Am vrut să mă ocup de asta,
doar pentru că, la urma urmei,
vreau ce-și dorește orice fetiță.
Vreau să transfer dreptul tatălui meu de a mă deconecta la aparate
partenerului meu.
Dacă sunt în stare vegetativă,
am încredere că iubitul e pragmatic
și că are bunul simț să oprească aparatele
sau să mă sufoce cu perna când e doctorul plecat
și să execute o pedeapsă medie,
după ce lansăm o campanie în The Guardian.
Tata e catolic devotat. E împotriva eutanasiei.
A spus-o răspicat.
Dacă mi se întâmplă ceva cât sunt nemăritată,
știți ce va face tata.
Mă va plimba în cărucior.
La Disneyland. Lourdes.
Înapoi la Disneyland, iar la Lourdes,
pentru totdeauna, cât încerc să clipesc:
„Să rezolvăm problema la Înalta Curte!”
„Nu, fiica noastră e încă aici.
În zilele însorite, o așezăm în fața geamului.
Îi place s-o mângâie razele de soare pe chip,
se vede din expresia ei imobilă.”
Mi-aș căuta fluierașul cu gura.
Aș încerca să clipesc codul: „Omoară-mă, tati!”
Mă bucur că unora vă place moartea și șubrezirea.
Chiar îi unește pe oameni, nu?
M-am gândit mult la moarte
pentru că eu și tata mereu vorbim despre rai
și dacă există,
iar tata crede că, atunci când murim,
toți devenim niște mici heruvimi fără trup,
doar cu aripi ieșite din gât.
E bine să auzi cum un muncitor scoțian
încearcă să apere teoria asta dementă.
Nu cred că se întâmplă asta când murim. Nu sunt nebună.
Cred că, atunci când murim,
devenim toți spirite și plutim în viața de apoi,
așteptând să fim contactați telefonic.
Asta se întâmplă.
Am luat legătura cu un astfel de mediu. Am fost la unul care vorbea cu morții.
Era foarte teatral.
M-a întrebat: „Vrei să iei legătura cu cineva de dincolo?”
I-am zis: „Da, cu unchiul John.
Era unchiul meu preferat. A murit când eram mică.”
A făcut o pauză,
de parcă lua legătura cu ceva, apoi mi-a spus:
„Nu prea vrea să discute cu tine acum.”
Deja am teama că nu sunt populară în lumea celor vii.
Să știi că cineva
pe care nu-l așteaptă decât eternitatea
a spus: „N-am chef să vorbesc cu javra aia”,
mi-a sporit temerile.
Dar moartea...
Moartea și declinul îți schimbă perspectiva
despre iubire și căsătorie.
Eu sunt împotriva căsătoriei.
Probabil că n-a reieșit din prima parte a spectacolului.
Sunt o doamnă amabilă.
Nu e nevoie de mare lucru pentru schimbare.
La sfârșitul anului trecut m-am simțit rău,
iar doctorul... Aveam simptome ciudate.
Doctorul m-a trimis să fac un RMN la cap.
Asta nu e de bine.
M-a sunat în aceeași seară a RMN-ului.
E și mai rău.
Mi-a spus: „Este foarte neașteptat, dră Brady.
S-a găsit o excrescență în creier. Trebuie să veniți imediat.”
Nici n-am mai ascultat restul.
Am început să plâng cu urlete.
Mi-am zis: „O să mor tocmai când îmi merge bine în carieră
și am irosit ani din viață,
ani întregi, făcându-le capturi de ecran dușmanilor pe Instagram
ca să le trimit prietenilor.
Uite cum arată javra asta!” Trimitere.
Dar a fost o viață bine trăită!
Se vede că mulți dintre voi ați avut...
Vom avea aceleași amintiri pe patul de moarte, nu?
Cele mai frumoase amintiri
vor fi cu noi pe telefoane de-a lungul anilor,
încercând să n-adormim înainte de trei.
„Înțeleg că își serbează ziua de naștere,
dar toată săptămâna?”
Apoi...
îți scapi telefonul pe fruntea uriașă.
Dai like postării dușmanului cu fața ta umflată.
Nici n-o urmărești!
Asta mă dă de gol de fiecare dată.
În fine, am primit vești proaste de la doctor.
M-am ridicat imediat, plângând.
M-am dus în sufragerie la iubitul meu.
I-am zis: „Ei cred că am cancer cerebral.
Vrei să ne căsătorim? Vrei să avem cea mai hetero nuntă?
Vreau toate depravările. Vreau să port alb.
Vreau să mă ducă tata la altar, chiar dacă e dement.
Vreau totul.”
Mi-am zis: „N-a ținut prea mult feminismul.”
Iar iubitul meu, care trebuia să fie împotrivă,
mi-a spus: „Da.”
Plângea.
Destul de emoționant. Am fost la doctor a doua zi.
Mi-a spus: „Bună dimineața, dră Brady!
Credem că ai un mic adenom hipofizar.
Sunt comune. Te-am sunat ca să spun că ai o excrescență,
eu aș vrea să știu, în locul tău.”
„Nu asta ai spus aseară,
javră intrigantă care te crezi într-un episod din Casualty!”
În aceste momente dificile pentru NHS,
ce nebun te sună:
„S-ar putea să ai cancer cerebral.
Vise plăcute!”
Al naibii...
Am ieșit din biroul lui.
Îl sunasem pe agent: „Anulează-mi turneul!” și toate cele.
M-am întors acasă.
Iubitul meu pregătea cina. I-am zis: „Auzi? E cam penibil.
Nu mor.”
Nu știu ce om normal la cap spune: „E cam penibil. Nu mor.”
Dar i-am spus: „Vor face analize. Nu sunt siguri,
dar ideea de bază e că ne-am logodit aseară, nu?
Ne-am logodit aseară.”
Nici n-a ridicat privirea din oală.
A spus: „Așteptăm diagnosticul.”
Se însoară cu mine doar în fază terminală,
dacă a ratat cineva.
Nici nu e prima oară.
Nu e prima... Nu-mi pasă de căsătorie.
Nu-mi pasă, sincer.
Dar, odată eram la nunta unui prieten
și mă uitam la meniul care s-a servit.
Aveau un tort făcut complet din brânză.
Arăta demențial.
L-am întrebat: „Ce crezi că vom servi la nunta noastră?”
Mi-a zis: „Ce îți vor pune în perfuzie
în acea după-amiază la spital.”
E dureros.
Uneori, e greu să ai o relație de durată.
Ne-am despărțit de trei ori în carantină.
Ne-am împăcat fiindcă n-am suportat să ies la întâlniri la 30 de ani.
Iubirea e puternică, dar nu ca o ipotecă cu dobândă fixă.
Nu în vremurile astea.
N-am putut s-o fac.
Am vorbit cu tipi sexy. Am vorbit cu tipi faimoși.
Nu pot spune cu cine.
M-am gândit s-o iau de la capăt.
Cu un iubit renumit.
„Fă reclamă la produse cu el pe Instagram!
Scapă de jigodia aia!”
Dar m-am gândit că n-o pot lua de la capăt.
N-am niciun chef de asta.
Știu că ar fi prime întâlniri incitante,
partide de amor tari.
Și toate celelalte premiere care urmează
și nu le fac față.
Nu pot să-mi mai țin pârțurile pentru alte 12-18 luni,
până sunt sigură că partenerul e îndrăgostit.
Apoi, inevitabil, într-o duminică, stați îmbrățișați și...
„Vrei să ne clădim o viață împreună, chiar dacă am dat pârț pe ouăle tale?”
Prea multă vulnerabilitate.
Nu pot să cunosc iar o mamă bolnavă mintal
și să aflu de ce e tipul atras de mine!
Mă bucur să aud râsetele nebunelor din public
care spun: „Și eu sunt așa!”
Și gândul de a lua-o de la capăt e foarte stresant când...
Ies cu cineva de atâta vreme,
încât aplicațiile pentru întâlniri nici nu existau.
Și acum am standarde înalte
când vine vorba de ce caut la un partener.
Acum ies cu un om potrivit, cu o slujbă potrivită.
Nu e comediant.
Standarde înalte. Când aveam 20 de ani, erau scăzute,
era foarte ușor să ieși cu mulți.
Țin minte că mă vrăjea unul
în fața unui club de noapte din Edinburgh
și i-am spus: „Nu vrei să te încurci cu cineva ca mine.
Sunt stripteuză.”
El mi-a zis: „Nu-i nimic. Eu am fost la închisoare.”
De parcă ar fi același lucru!
Nu-i același lucru, frate! Unul dintre noi e antreprenor!
Să te văd cum scoți aur din țâțuci!
Dar împăcarea a fost minunată.
O apreciezi mai mult pe persoana de lângă tine.
Scapi de toate obiceiurile proaste. Ieșiți la întâlniri.
Poate aveți și obiceiuri sexuale proaste.
Nu tot timpul,
dar poate câteodată, dacă sunteți împreună de mult timp.
S-ar putea să folosiți aceleași două, trei poziții prin rotație,
iar și iar.
Poate unele în care stați pe o parte
ca să nu vă priviți în ochi, plini de ură.
Vă lăsați puțin pijamalele în jos.
Prezentați o buculiță fără niciun farmec.
Continuați să priviți indiferent în ecranul din fața voastră.
Faceți o captură altui dușman.
Apoi îți apare o voce la ceafă și spune:
„Poți să pui clipurile cu pisici pe mut?
Încerc să mă concentrez!”
Tu îți spui: „În tinerețe, n-aș fi crezut
că e nevoie de asta ca să mi-o tragă!”
Apoi unul dintre voi spune: „Să încingem atmosfera!
Hai să ne vorbim în timpul sexului!”
Asta a fost ideea lui. Eu deja vorbesc mult la serviciu.
Mi-a spus: „Să ne prefacem că suntem altcineva!”
Și mi-a spus asta în timpul coitului, da?
Apoi, în timp ce mi-o trăgea, dacă nu știți latină...
Avem niște intelectuali, din fericire.
...mi-a spus: „Cine vrei să fii?”
Și m-am panicat. I-am răspuns:
„Brooklyn Beckham?”
Nu știu cum se vorbește în dormitor.
Dar știu că Brooklyn are o viață grozavă,
plină de nepotism și ocazii nemeritate,
datorită Victoriei și lui David
și vreau și eu așa ceva.
Afurisitul ăla mic face tot ce vrea.
Cred că acum e bucătar.
Zilele trecute am încercat iar să vorbesc sexy
și i-am spus iubitului: „Ce-ar fi să ne prefacem că sunt virgină?”
Mi-a zis: „N-am o imaginație așa de bogată.”
Înainte să ies cu el, credeam că eram o persoană sexy
pentru că făcusem sex.
Mă credeam mare boarfă.
Asta e viziunea catolică.
„Sunt mortală pentru că am făcut sex.”
Nu sunt. Sunt chiar convențională. Plictisitoare.
Am aflat asta când m-au certat că am râs de perversiunile lor.
Era un podcast al Generației Z.
Au inventat conceptul de a râde de perversiuni.
Nu pot să-i iau deloc în serios.
Când au spus:
„Nu e frumos să râzi de perversiuni”,
le-am zis: „Ce-ar fi să nu mai defecați în gura celuilalt, perverșilor?
Abonați-vă la Telegraph!”
Dar la asta mă refer că îmbătrânesc.
De aici provine victimizarea tinerilor,
că nu se pot juca cu pipi și caca fără să râd eu?
Pe vremea mea, protestam împotriva războiului!
Colegii mei de școală, cred. Nu știu.
Nici nu știu despre ce război vorbesc.
Ascultați, scuze...
Suntem într-un oraș progresist
și mă tem că cineva din spate
care poartă fes deasupra urechilor va avea o mică...
„Nu râde de perversiuni!”
Îmi pare rău dacă îți place coprofilia,
dar, dacă ai crescut catolic în Scoția,
ești la un pas distanță de a fi Amish.
Nu ai așa ceva aici.
Îl aveți pe Jacob Rees-Mogg. Un catolic.
Nu e același lucru.
Așa că e un miracol că am devenit futăcioasa de astăzi.
Sunt curajoasă.
Mi s-au spus multe minciuni în tinerețe
și asta e printre cele mai mari. Mi-a zis-o bunica.
O femeie foarte scumpă, dar extrem de religioasă.
Avea două tipuri de apă sfințită.
Pentru uz zilnic și ocazii speciale.
Moarte și comă, da?
M-a luat deoparte în vacanța de vară, când aveam 14 ani,
părea foarte jenată și nu voiam s-o fac pe bunica să se simtă așa.
Mi-a zis: „Puică, am găsit astea în camera ta azi.
Nu-ți fac bine. N-ar trebui să le ai.”
Mă gândeam că-mi găsise pachetul de Marlboro Lights.
Nu era așa. Găsise o cutie de tampoane.
Nu știu câți dintre voi știți,
dar catolicii irlandezi cred că tampoanele îți compromit virginitatea, o prostie,
m-aș sinucide dacă o sculă ar semăna cumva cu un tampon!
Și nu vreau să fac de râs comunitatea micropenisului,
oricum nu e niciunul în sală.
Toți au spectacole prin țară, nu-i așa?
Dar, pe bune, nu asta e intenția. Doar că mi se pare o naivitate
să presupui că femeia vrea un penis
așa cum e tamponul.
Imaginați-vă ce scenarii de coșmar ar fi
dacă puțulicile ar fi absorbante!
S-a zis cu sexul ocazional cu partenerul!
Acum, dacă nu e îngrijit,
trebuie să-l cicălești când vrei sex:
„Te duci să-ți storci puțulica în chiuvetă? Curge!”
Ar trebui să se ridice din pat,
simțindu-se abătut, emasculat,
rușinat, mergând greoi spre baie.
„Îmi pare rău, am fost la alergat în ploaie
și s-a udat prin pantalonii de alergat!”
Și-ar scoate puțulica umflată și poroasă,
ar pune-o la marginea chiuvetei
și ar stoarce-o deznădăjduit,
ca pe cârpa unui barman la sfârșit de tură.
S-ar târî înapoi în pat.
Tu ai sta acolo, protejându-ți sânii cu mâinile.
„Nu te mai scurge pe parchetul nou!”
„Putem face sex.”
„Acum nici nu mai am chef.”
Ai spune: „Vreau un tip cu scula uscată.”
Ar deveni subiect de discuții între femei.
„Da, noul ei iubit nu-și ține scula uscată.”
Nicki Minaj ar scrie un cântec despre asta.
„Bărbatul meu are scula uscată.”
E bine să ai o relație de durată.
E chiar reconfortant să mă întorc din turneu
și să mă tolănesc prin casă, purtând hanoracul iubitului, ca o fetiță.
Dar, zilele trecute, îi purtam hanoracul de vreo săptămână,
pentru că sunt o puturoasă și se împuțise.
El spăla rufele și i-am zis: „Ia și hanoracul tău, amice!”
Mi-a zis: „Nu e al meu.”
Atunci m-am gândit: „Așa e. Ești destul de slăbuț.”
De fapt, purtam hanoracul constructorului meu albanez în vârstă
și făcusem asta timp de o săptămână în fața lui...
ca o psihopată.
I-am oferit cești de ceai,
purtându-i hainele.
Îl întrebam cum iese gresia în baie,
îmbrăcată ca el!
Dar n-am pomenit de asta toată săptămâna,
ca tipul să creadă că îi juca mintea feste.
Dumnezeule!
Așa spun eu că am casă, da?
Mi-am luat casă.
E grozav. Ai casă.
Nu-ți mai spune proprietarul ce să faci.
„Primul lucru pe care o să-l fac e să-mi iau câine.”
Ador câinii. Sunt iubitoare de câini.
Nu de pisici.
Am avut pisică în facultate. A fost îngrozitor.
Dacă ai găsit o pisică și te înțelegi cu ea, bravo!
Pisica mea era satanică.
Mă mârâia. O atingeam o dată pe săptămână.
Parcă trăiam cu o curvă rusoaică.
Prostituată. Scuze!
Dar era o pisică rea, așa că mi-am zis să-mi iau un cățeluș.
Iubitul meu a spus nu, că sunt plecată în turneu prea mult.
„Ia-ți o pisică!” Așa că mi-am luat o pisică.
Mi-am luat o pisică scumpă.
Nu genul care te atacă fără motiv.
Am luat una cu pedigri, gata lobotomizată,
pe care o legeni ca pe un bolnav psihic.
E fantastic.
Iubesc pisica mai mult decât pe oricare dintre părinți.
La șase luni,
chemasem un instalator și mi-a zis că pare singuratică.
S-a trezit vorbind că pisica părea singuratică.
Am cumpărat imediat alta ca s-o ajut.
Îmi iubesc pisica, așa că i-am luat un companion.
O iubesc mai mult decât vă imaginați.
Însă, nu sunt iubitoare de pisici.
Iubesc câinii, dar nu am.
Înțelegeți, nu?
Cei din viața mea nu o fac.
Când am luat pisicile și am început să postez pe Instagram,
cei dragi mie,
mama, prietena mea de 20 de ani,
au început să-mi spună „tanti cu pisicile”
și să-mi cumpere cadouri tematice cu pisici.
Căni oribile cu pisici.
Tablouri kitsch cu femei cu pisici în poală.
Cui i-ar plăcea așa ceva? Ce cadou ofensator!
Le iubesc că sunt grozave.
Le-am crescut de pui.
Le-am curățat mizeria. Le ador pentru că au personalități grozave,
nu că au formă de pisică.
Ar fi ca voi, voi sunteți împreună, nu?
Îl iubești. Poate că postezi despre el.
N-aș îndrăzni să-ți dăruiesc un calendar cu bărbați chei care îi seamănă...
și să-ți spun...
„De ce nu-ți place cadoul?
Conturul seamănă vag cu el.”
Nici măcar nu ești chel, îmi pare rău că am spus asta!
Nu vreau să rănesc pe nimeni. Chiar dacă sunt deplasată pe scenă,
nu vreau să rănesc pe nimeni.
Deci, îmi iubesc pisicile jenant de mult.
Urăsc cât de mult le iubesc
pentru că mereu am urât alți...
Nu știu de ce.
Când oamenilor le plac prea mult animalele, nu iese bine.
Tiger King,
tipul australian...
Știți ce spun?
Nu le merge bine, așa că nu vreți să iubiți animalele prea mult.
Există și clișeul
că persoanele cu autism relaționează mai bine cu animalele
și că le place să aibă animale mai mult decât celor neurotipici
și sunt de acord.
Pisicile mele sunt prezente așa cum oamenii nu sunt.
Nu mă judecă pe baza a ce spun.
Pot să fac multe cu pisicile, ce nu pot face cu prietenii.
Mă pot masturba în fața lor,
fără să li se schimbe expresia.
Nu poți face asta cu prietenii, dacă nu ești Louis C.K.
Apoi te întorci în turneu!
Da, viața de acasă de acum e frumoasă.
Am avut o viață haotică în tinerețe,
acum am o viață frumoasă, plictisitoare, doar eu, pisicile și iubitul.
Dar, când ai autism, tot nu simți că te vei integra.
În ciuda faptului
că sunt încrezătoare că sunt cea mai bună persoană cu autism,
mi-am făcut griji pentru numele spectacolului,
credeam că mă veți privi
și, fiindcă nu arăt ca un băiețel cu jucărie, privind trist în podea,
veți crede că mint.
Ca să fac profit din subiectul autismului.
I-am spus prietenei mele Alison
că publicul nu va crede că am autism.
Foarte politicoasă, Alison a făcut o pauză
și a spus: „Nu mă înțelege greșit, Fern!
Sper că nu sună jignitor.
Nu e nevoie să-ți mai faci griji pentru asta.
Publicul tău știe că ai ceva
după câteva minute pe scenă.”
Mi s-a părut cel mai frumos compliment.
Am fost mulțumită.
Înainte să fiu diagnosticată,
toată lumea îmi spunea:
„Dacă nu ai autism, ce naiba ai?”
Apoi a fost invers după diagnostic,
iar lumea îmi spunea: „Nu pari să ai autism.”
În genul: „Tu ce știi despre asta?”
La diagnostic, mama ta susține un interviu, sau unul dintre părinți,
și au intervievat-o pe mama.
Au întrebat-o: „A avut trăsături de autism în copilărie?”
Mama a apărut cu un desfășurător
cu niște chestii de genul Rain Man
pe care nu le mai menționase.
A spus: „Mârâia la străini
când vorbeau cu ea pe stradă.
Dar credeam că era malefică.”
Vechiul catolicism în Evul Mediu
Cum de nu m-a înecat la naștere?
„Credeam că era malefică.”
Mi s-a mai zis...
Mi s-a zis că nu pot avea autism fiindcă am iubit.
Se pare că trebuie să fii o urâtanie ca să ai autism.
Aia mi s-a părut o nebunie, ar presupune
că bărbații ascultă o iotă din ce spun femeile.
Vă dau un exemplu.
Nimeni nu mă ascultă fără microfon.
Țin minte că mă dădeam la unul,
la un idiot la un hostel când eram tânără,
și i-am tras-o. Scuze de vulgaritate.
Apoi s-a întors la mine și m-a întrebat:
„Cum a fost?”
I-am zis: „Sub orice critică, frate!”
Și mi-a zis: „Mă bucur.”
Credeți că mă asculta? Că voia să afle
manifestarea discretă a autismului la femei?
Nu!
În fine, fiți atenți,
încep să mă împac cu autismul!
Dar tot te simți exclusă, simți că nu te înțelegi cu alte femei.
Am renunțat să încerc să mă integrez.
Când o fac, parcă se întoarce împotriva mea.
Dar combinația dintre dorința de a mă integra cumva
și aflarea mea la un pas de moarte
m-au făcut să vreau să fac ceva
care să mă ajute să mă simt acceptată pe scenă.
Așa că am găsit o soluție. Am nevoie de ajutorul cuiva.
M-am uitat la primul rând:
„Cine nu pare nebun?
Cine pare să vrea să mă ajute?” Cu publicul meu e greu.
Mă poți ajuta?
Bine. Cum te numești?
Bine, Ollie. O să pun niște muzică.
Poți pune ceva romantic? Ceva foarte romantic? Bine.
Vino încoace! Aplauze pentru Ollie!
Ia microfonul!
Așa.
Văd că ai venit cu iubita.
Da.
Nu te mai uita la ea!
„Dragă Brooklyn Beckham...
Voiam să auzi melodia ta preferată acum.
Din păcate, costa prea mult să pun Shania Twain.”
Costă mult.
„Așa că ascultăm porcăria asta generică.
Mi-ai adus mai multă bucurie în ultima oră decât iubita mea în ultimul an.
Când vom pleca de aici, o să fie părăsită!”
Pare să fie foarte fericită.
Nu e deloc deranjată.
„Pe curând, scumpo!
Iubirea noastră e specială.
Ești frumoasă, sensibilă, fascinantă
și vreau ca doar tu să dai pârțuri pe ouăle mele.”
Pari să ai emoții, îți tremură vocea.
Da.
„Promit să-ți sărut țâțele veștejite în fiecare zi,
până și când vei fi schelet,
până și când vei muri.”
Nu pot să cred că se întâmplă așa ceva!
„Așa că îți cer mâna...”
Ce spontan! Nu pot să cred că faci asta la mine la muncă!
„Îți cer mâna cu acest inel,
așezat pe perna cu care te voi sufoca
când vei fi în fază terminală.”
Ollie, nu e nevoie să pari atât de fericit! Pari voios.
Sunt aproape de final.
„Și sper că vei spune da.”
Da! Răspunsul nu e pe foaie, e în inima mea.
De o mie de ori da! Dă-mi voie să-ți ating pieptul
ca să facem poza esențială pentru Instagram,
să se vadă că sunt femeie.
Îți bate inima foarte tare.
Aplauze! A fost fantastic.
Simt că am realizat ceva ca femeie.
Voi ați fost minunați. Ați făcut spectacolul distractiv.
Bucurați-vă de seară și de viață! Sunt Fern Brady. Pa!
Subtitrarea: Ramona Coman