Downloaded from YTS.MX
Välkommen ut på scenen, Fern Brady!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hej!
Välkomna till min show!
"Autistisk bikinidrottning."
Förmodligen det sämsta namnet på en show jag nånsin hittat på,
med tanke på att det lockar en publik som ofta tar saker bokstavligt.
Tyvärr handlar nästan inget i showen om autism.
Men jag är autistisk på riktigt.
Jag fick stort A i autism under nedstängningen.
Det har varit jobbigt sen jag började berätta för folk att jag är det.
Det finns inte många sexiga kvinnor i autistvärlden,
så jag tänkte: "Var förändringen du vill ska hända."
Jag och Greta Thunberg är de enda representanterna.
Hon löser klimatkrisen. Jag drar skämt om att komma. Alla kan inte vara hjältar.
Och bara kort, för showen handlar inte om autism,
men bara kort, det som funkar för mig när det gäller att kommunicera
verkar vara vad andra tycker är oförskämt.
Och det är när jag... När jag försöker vara schysst.
När jag försöker vara hjälpsam. Jag försökte trösta min mamma en gång.
Hon grät för att mormor precis hade blivit inlagd med demens.
Sånt händer.
Jag gillar inte att röra eller krama min mamma.
Varför skulle jag det? Vi är inte ihop. Så äckligt!
Jag tänker inte röra henne!
Som kompromiss lade jag handen på hennes axel, på armlängds avstånd.
Det är typ samma sak.
Jag sa: "Mamma, nu kan det bara bli värre."
Vem klappade åt det?
Hon varken skrattade eller klappade. Hon började gråta ännu mer.
Nu vet jag hur man ska göra.
När jag är så där plump, läser jag på om vad man ska göra.
Det man ska göra är att säga en tröstande lögn, eller hur?
En krystad plattityd i stil med: "Oroa dig inte, mamma.
Det finns alltid hopp. Livet är ljust.
Du kan sätta mormor vid fönstret en solig dag,
så får hon njuta av att känna solen i ansiktet medan hjärnan blir till slem."
Ånej!
Jag gillar inte att ljuga.
Jag kan ljuga, men jag går alltid till överdrift.
Nåt i stil med: "Oroa dig inte mamma.
Mormor ska vara med i tv och tävla i frågesport om en vecka.
Packa hennes nattlinne.
Hämta henne på sjukhuset. Det ordnar sig."
Ja...
Neurotypiska människor har vad jag skulle beskriva som
en sjuklig tendens att försöka släta över saker till varje pris.
Om jag säger till en neurotypisk person att jag är autistisk, får jag höra:
"Oroa dig inte. Det är en superkraft."
Och jag liksom: "På riktigt? Är det en superkraft?
Hade filmen varit lika bra om Stålmannen,
istället för att ha övermänsklig styrka och kunna flyga jorden runt på en sekund,
förde monologer om 1960-talets depressiva poet Sylvia Plath
utan att alls kunna registrera ditt ointresse på nåt sätt?"
Superkraft.
Jag har fått veta en annan viktig sak om mig själv.
Jag beskrivs jämt som "skotska komikern Fern Brady",
och det retar mig.
Brady är ett väldigt irländskt namn, och min familj är ganska irländsk.
Skotska komiker och många skottar jag har träffat,
de gillar Burnsafton, nationaldagen, kiltar, haggis...
Vi kan bara förstå varann om ni också är katoliker.
Om en pedofil mässade för er varje söndag...
I den Helige Andes enighet
Allsmäktige Fader
Då är vi samma sort.
Jag gjorde ett sånt där dna-prov på nätet. Jag visste att jag var rätt irländsk...
Men 98,3 % irländare! Jag har aldrig bott i Irland.
High-five!
Ingen av mina föräldrar har bott i Irland. Det vittnar om den skotska sekterismen.
Det är bara inavel katoliker emellan om och om igen.
Ansiktena blir hårigare för varje generation.
Jag är gladare än nånsin över att jag inte är brittisk.
Jag är bara 1,7 % brittisk,
för att en hemlös typ spottade mig i ögat i London.
Jag har gymmat en hel del.
Bara för att folk fotar mig på scenen, och jag vill dö när jag ser bilderna.
Jag portades från gymmet i London
när jag ville klå upp en karl som visade hur man gör marklyft rätt.
Det är sant! Jag borde ha en t-shirt med texten:
"Vad jag än gör med en skivstång, håll dig borta, även om jag gör så här."
Jag vet inte hur man får dit det på en t-shirt, men ni fattar.
Jag får spara gymbesöken till nästa turné i Skottland.
Gymmen där är så lyxiga att jag vill flytta hem.
Varför? De är tomma.
Bara...
...löv som blåser runt på golvet.
Ingen skotsk man skulle våga förklara för mig hur man gör knäböj ordentligt.
Skottar på gym ser ut som om doktorn har skickat dit dem
efter en hjärtattack.
Det är underbart.
Jag är väldigt hälsomedveten.
Folk blir förvånade när jag säger att jag är hälsomedveten.
Det är för att jag är gammal, och det här är unga kvinnors gebit.
Jag är gammal och blir deprimerad av att göra den här showen.
Jag är 36. Jag vet att det...
Var det en gammal man som skrattade?
Jag kan tänka mig ditt lilla gråa ansikte: "Det är väl ingen ålder!
Du ser ut som ett foster!
Hur vågar du?"
Det är inte särskilt gammalt,
men vid 36 års ålder
måste en kvinna acceptera att vissa saker inte kommer att hända.
Livet kommer inte att bli som du hade föreställt dig.
För jag har alltid föreställt mig,
alltså allvarligt, som nån som är med på...
Ni vet såna där orgier för inbjudna medelklassmänskor i mask?
Som i filmen Eyes Wide Shut?
Ni vet säkert.
Jag trodde jag skulle ha varit på en sån vid det här laget.
Det är inte så att jag inte tänker gå på orgier nu, men jag är 36,
och kvaliteten på orgieinbjudningarna sjunker ganska snabbt
från och med nu.
Det blir ingen maskerad.
Det blir en sunkig swingers-grej
som annonseras på nätet
på nån helvetisk, gudsförgäten plats som Swindon.
Jag har aldrig varit i Swindon. Men tåget blir bättre när folk stiger av.
"Jag är inte rädd längre."
Jag får gå på orgie i Swindon.
En fet rörmokare serverar baconchips.
Inte på benporslin som jag önskar mig, utan ur en plastburk.
Jag måste suga av honom och smaska på honom.
Jag gör det tacksamt med mitt slappa gamla ansikte
medan jag närmar mig graven.
Döden kommer. Kroppen vet det.
Det svåra med min ålder är att ansiktet är för säckigt för skallen.
Mina selfies måste tas ur den här vinkeln,
så att ansiktet faller bakåt mot öronen och jag kan se den riktiga Fern igen.
Jag hade fantastiska bröst.
Jag är ledsen om nån blir generad, men de var så otroligt fina.
Jag behövde inte oroa mig för vad de sysslade med, för de var...
Jag tror att nedstängningen gjorde dem deprimerade,
och som allt annat började de hänga ner.
Jag kunde inte släppa tanken på att: "Jag har pengar nu.
Jag kan fixa tuttarna."
En annan röst sa: "Nej. Låt dem ruttna under tröjan.
De har haft sin stund i rampljuset. Det är min tur att glänsa nu."
Edinburgh 2006. Det var mina tuttars bästa tid.
Jag var lapdancer då. De kunde inte ha haft det bättre.
Förr skämdes jag för att säga att jag varit lapdancer inför publiken.
Men hörni, kolla på vad unga kvinnor gör på OnlyFans,
eller på sina semesterbilder på Facebook.
Att säga att jag var strippa för 15 år sen
börjar verka som att säga att jag var flapper på 1920-talet.
Näpet, va?
Jag tror jämt att äldre folk i publiken tänker:
"Lugn. Jag skulle ändå förkasta dig om du var min dotter."
Samtidigt hör man Gen Z, alla ni unga...
Ja, jag sa strippklubb. Då frågar du: "Vad är det för lustig kabaré?"
Sen gör du en porrfilm till TikTok och flyger iväg på en hoverboard.
Jag fattar inte vad unga håller på med. Hur som helst...
Mina tuttar vissnar under tröjan som två gamla tanter.
Det är så jag ser dem.
Där sitter de och pratar gamla minnen
från sina glansdagar på skotska strippklubbar.
Som den gamla kvinnan i början av Titanic som...
...ser tillbaka på sitt liv som sexgalning.
De fattar.
Det var handlingen i Titanic.
Fin båttur. Han klarade sig inte.
Vem bryr sig? Han var fattig!
"Bort från min dörr, Jack!"
Det är sånt mina tuttar minns.
Två gamla tanter: "Minns du, Eileen...?
Minns du när män brukade betala för en titt på oss?"
"Åh, ja, våra glansdagar."
"Vi satt nära Ferns öron."
"Nu sjunker vi närmare hennes navel,
närmare graven.
En av oss snabbare än den andra, tydligen."
"Vi ses, raring."
"Var inte så negativ, Agnes.
Minns du när överste Khadaffis brorsöner erbjöd oss 40 pund för en privat dans?
Eller några som påstod sig tillhöra Khadaffis släkt."
Härliga tider.
Folk tror ofta att jag har hittat på Khadaffi-grejen för kryddans skull,
och det stör mig.
Jag vet inte tillräckligt mycket om libysk politik för att hitta på det.
Hur tror ni jag vet vem Khadaffi är?
Jag träffade hans brorsöner på Big Daddy-O's!
Som numera är en mexikansk restaurang. Gentrifieringen sabbar för pervon.
Så nu befinner jag mig i skymningslandet på väg in i andra halvan av mitt liv.
Jag har lovat mig själv att sluta vara en rädd liten mus hela tiden.
Det sägs att jag verkar självsäker på scen,
fast jätteblyg annars, men det är dags att ändra på det.
Jag gillar att promenera efter mina gig och få ihop mina steg.
Som kvinna som gillar att promenera på natten,
färgas kvällspromenaderna av tankar på ditt eget mord.
Det står liksom i vägen för avslappningsbiten.
Det känns som om ni tänker: "Vi tänker inte så. Vi är normala."
Det finns två skäl till att jag är rädd när jag går omkring på natten.
Nummer ett: Min pappa är helt besatt av tankar på mitt mord.
Jag vet, föräldrar oroar sig, men hör på.
Om jag ringer pappa när jag är ute och går säger han direkt:
"Bli inte mördad!" Och jag bara:
"Dröm lite större, pappa."
Till er kvinnor: Om ni blir nervösa när ni är ute på natten,
så kan jag trösta er.
Jag har försökt trösta pappa också, men det går inte.
Statistiskt sett är sannolikheten större för att killen du kom hit med mördar dig.
Om nåt, så ta på dig kappa och skor.
Ut genom dörren och få ihop stegen.
Det är hälsosammare på flera sätt.
För det andra har pappa varit sån sen jag var fem.
Första dagen i skolan fäste han en visselpipa på min skolväska och sa:
"Hör på, vännen. Om nån farbror försöker grabba tag i dig,
så blås i visselpipan så hårt du kan."
Förutom att det gav mig det mest traumatiska första skoldagsminnet nånsin,
ständigt hypervaksam, beredd på att fösas in i en skåpbil,
var det inte som att skicka ut en soldat i strid beväpnad med en sked?
Vad kunde jag göra? Vissla bort peddona med en käck melodi?
De har redan brutit så många tabun för att bli barnkidnappare.
Så om jag...
Det skulle inte hjälpa mig. Istället har jag blivit en ängslig vuxen.
Andra skälet till att jag är rädd, ett skäl så gott som något,
är att jag bor på en plats som heter London.
Jag har gett det tio år. Det har inte blivit bättre.
Efter tio år vet man om man gillar att folk är jävla fittor eller inte.
Så är det bara – det blir inte bättre.
Hemskt ställe!
Inte alls som det London jag såg på tv när jag växte upp.
Det är inte de goda Londonbornas fel. Det har gått bra för mig som komiker.
Felet ligger hos Richard Curtis-filmernas universum,
som skildrar en sorts medelklassig engelskhet
som jag aldrig sett i verkligheten.
Jag växte upp med filmer som sa:
"Jag heter Will och jag jobbar i en liten bokhandel i Notting Hill.
Vi är alla vänner här."
"Vad bra, Will! Jag älskar böcker.
Men här i Skottland får jag stryk om jag läser dem.
Jag kommer till dig och dina påfallande vita vänner."
Jag kom till London. Inga var kompisar. Will och bokhandeln fanns inte.
Jag bor i en del av London som heter Lewisham,
där förödelsen är total.
Folk grälar med pitabröden i mataffären.
Och jag tänker att de har fler vänner än jag.
En man jagar mig på parkeringen så ofta
att jag inte ens ändrar ansiktsuttryck när jag springer.
Mupparnas julsaga skulle vara mer representativ
för det dickenska helvete som London är idag än Love Actually.
Vi ska inte vara orättvisa mot London,
men vi behöver bättre skildringar på film, och jag vet varför.
En kompis åkte på semester från Skottland till New York.
När han kom hem frågade jag hur det var. Han sa: "Det var suveränt.
Det första jag gjorde var att ta en gul taxi,
och taxichauffören var ett svin, precis som på film!
Du vet hur de är: 'Fuggedaboutit! Hämta kaffe!'"
De är svin, precis som i alla filmer om New York.
Det fick mig att tänka
att vi behöver bättre romantiska komedier som utspelar sig i London.
Vi behöver få se ett par bli kära
på 185:ans nattbuss till Lewisham.
"Vad sa du, Henry? Sa du att du vill dela ditt liv med mig?
Jag hörde inte på grund av honom där bak som säger att han är en mördarmaskin."
Sen jagar mannen dem, och de flyr, fnissande hand i hand.
De kysser varann bredvid en brinnande soptunna.
Och små tjejer som växer upp i Skottland pekar på tv:n och säger:
"Det är där jag vill bo när jag blir stor.
London."
Det är inte bara Londons fel att jag är rädd och inte kan flytta hem.
Jag drömmer om att jag nån gång ska kunna flytta hem.
Man blir för "londoniserad".
Man blir för svinaktig för att man ska kunna ge sig av.
Jag fattade att jag blivit för londoniserad
när jag åt frukost på ett kafé i Glasgow
och en 85-årig tant kom fram bakom mig och sa: "Det ser gott ut."
Och min reaktion var att böja mig över tallriken: "Försvinn!
Du får varken korv eller pengar!"
Jag får stanna i London.
Men jag är ängslig när jag är på turné.
I mitt jobb reser man mycket ensam, bor på hotell ensam.
Jag är inte så bra på det.
Jag satt på tåget från Edinburgh till Glasgow,
och det satt tre bråkiga, rejält tankade skotska män i vagnen.
Det ni ska veta är att trots min dialekt så har jag bott i England i 13 år.
Numera är jag lika rädd för fulla skottar som alla ni andra.
Jag såg på drumlarna.
Det var bara vi i vagnen, och jag hade brusreducerande hörlurar på,
men jag inbillade mig vad de sa om mig.
De sa definitivt: "Vi dödar kärringen så fort vi kliver av.
För skojs skull."
Jag skakade. Jag tog av mig lurarna när vi närmade oss Glasgow,
så att jag kunde höra vad de planerade.
Vet ni vad ringledaren gapade om?
Han skrek:
"Jag bara undrar, vad är det i HP-sås?"
Ingen vet.
Det var då det slog mig att min ängslighet har gått för långt.
Och: "Det är väl tamarind?"
Det händer på hotell också.
Jag checkar ofta in på hotell på fredagar.
Sen jag har hela helgen framför mig med gig.
Ofta när jag checkar in på ett hotell är jag den enda som inte är på svensexa.
Jag checkade in på ett nyligen, och där var 50 män – när de är som sämst.
Jag menar inget illa mot enskilda män,
men det är otäckt när ni gastar: "Killar, killar, killar!"
Gruppmentaliteten.
Nåt i min lilla kvinnohjärna säger: "Åh nej...
Gillar inte det här. Måste bort."
Ofta blir jag så nervös av svensexor
att jag inte ens kan äta frukost för att det är så skrämmande.
Jag går ner till frukosten för att försöka,
men hyperfokuserar istället på brödskivan
som åker runt på det onda ödets roterande brödrost!
Sen tänker jag: "Vet du vad? Gå härifrån. Svensexor skrämmer mig för mycket."
Men på sistone har jag tänkt jag: "Skärp dig.
Hur kan du bli skrämd av en svensexa?
I slutändan är det bara en grupp män som utövar en ritual.
Ja, de dricker varandras piss på frukostbuffén.
Ja, de har på sig Borat-dräkten tio år för sent.
Och de gör allt det här för att en av dem älskar Sarah.
Han älskar henne så mycket att han ska gifta sig med henne.
För han tror verkligen att deras kärlek varar för evigt.
Det är patetiskt."
Hur kan jag bli skrämd av nåt så patetiskt?
Ett gäng killar som firar Darrens kärlek till Sarah.
Jag skulle bara gifta mig sarkastiskt,
eller om tv betalade mig för en skruvad dokusåpa.
Inte för att jag är cynisk och bitter i fråga om män.
Jag är suverän på att vara ihop med folk. Jag är för bra på det.
Jag har varit ihop med en kille i tio, elva år. I evigheter.
Alla vi känner ska gifta sig nu.
Jag är 36, men tror att jag är 18, så jag tycker det är skumt.
Jag säger jämt till killen:
"Vad är det med alla idioter som ska gifta sig?"
-"Menar du våra bästa vänner?" -"Ja."
Han säger alltid samma sak: "Jag har sagt det förut.
Folk gifter sig normalt för att få tillfälle
att betyga varandra sin kärlek inför familj och vänner."
Han säger att...
Eller hur!
Jag skrattar, för jag skulle vara tvungen att ta ecstasy för att göra nåt sånt.
Ja, varför inte göra en porrfilm?
Fast med mina känslor!
Jag tänker inte betyga min kärlek inför släkt och vänner.
Ni har kanske gift er och har familj och vänner som är trevliga människor,
som ni vågar föra ihop med alkohol.
Det har inte jag.
Jag tänker inte betyga min kärlek inför Julie,
nån kvinna som pappa gifte sig med 2014.
Jag vet inte ens vad hon heter i efternamn!
Ska jag betala för hennes lax eller kyckling som hon sen inte vill ha?
Det är sån Julie är.
Jag tänker inte betyga min kärlek inför min killes farbror,
som var IRA-medlem och en börda vid familjesammankomsterna!
Bra att ni hört talas om IRA. De var ju rätt stora på 80-talet.
Vet ni vad som vore fint?
Att tillställningen leds av en konstig liten typ
som inte ens får ha flickvän, och som statistiskt sett är sexförbrytare.
Så romantiskt!
En grej fattar jag inte.
Varför gifter man sig en gång till
om man sabbade sitt äktenskap första gången, pappa?
Och hur tar man sig igenom löftena på sitt andra bröllop
utan att skratta ihjäl sig?
Hur säger man dem uppriktigt?
"Jag lovar att älska, vörda och lyssna...
LOL – den här gången, kanske!"
Inte för att jag inte är romantisk.
Men när jag älskar, så älskar jag rejält.
Jag älskar innerligt.
Men jag vill inte betyga min kille min djupa kärlek inför en massa människor.
Det skulle förringa den.
För folk blir kära av olika skäl,
och ibland berättar de när de blev kära under ceremonin.
Folk bjuder inte in mig till sina bröllop. Undrar varför?
Ibland säger folk varför de blev kära.
Jag vill inte att alla himlar med ögonen på vår mottagning när jag säger:
"Vi blev kära efter att han förbättrat min kreditvärdighet på tre år.
Men jag föll rejält när han ställde in sin skidresa för att göra abort med mig."
En underbar berättelse!
Disney gör snart en tecknad film av den.
"Abortprinsessan."
Det jag gillar med att bo i England är att man kan säga "abort"
utan att bli jagad med högaffel,
som i Skottland.
Säger man "abort" i Skottland, tror man att Jesus iakttar en.
Medelklassen här i England, folk med pengar, ni bara:
"Visst, döda bebisarna!
Skaffa dig en utbildning! Social rörlighet!"
Underbart.
Ni får inte tro att jag har nåt emot traditioner.
Min syn på äktenskap är antagligen mer traditionell än de flesta andras.
För mig handlar det om att förena sina tillgångar
och bli ett finansiellt maktpar!
Du nickar.
Det uppfanns ju för att slå ihop gårdar och familjers makt och pengar.
Kärleken slängdes in för att lura kvinnor att göra nåt som inte är bra för dem.
Det gynnar er killar. Vi kollar era hudfläckar.
Ett orättvist avtal. Vi kollar era ryggar. Det gynnar inte kvinnorna.
Äktenskaplig kärlek är en villfarelse,
vilket framgår av antalet kvinnor
som tror att andra kvinnor försöker sno deras fula karlar på lördagskvällar.
Lyssna – det är aldrig kvinnor som är ihop med manliga modeller
som lider av sexuell svartsjuka.
Det är alltid de med monster.
Absoluta grobianer.
Så fort de fått i sig en flaska prosecco: "Rör inte min Tony!"
Ingen vill ha din fula Tony, tjejen!
Alltså, fint att ni har varandra,
men ingen vill ha din fula Tony.
Sexuell svartsjuka är så ovärdigt.
Släpp lös den du älskar. Det säger jag jämt till min kille.
"Ut med dig! Var lite otrogen!"
Släpp lös dem. Kläng inte på fula Tony.
Det ser bara ut som om du kramar en bajskorv. Ingen bra look.
Jag tänkte ingå registrerat partnerskap inför mitt tioårsjubileum.
Man kan göra det nu istället för att gifta sig.
Registrera sitt partnerskap, alltså.
Jag började fylla i blanketterna, det måste man.
De är astråkiga. Man får ta sig igenom det med hjälp av romantik.
Jag fyller i dem medan jag tänker på kärleken.
När jag kom till sista sidan upptäckte jag att betalkortet var på övervåningen,
så jag slog igen laptoppen.
Fan – kärleken är stark,
men inte lika stark som dokumentären om Pamela Anderson på Netflix.
Men jag ska fixa registrerat partnerskap.
Jag ska få det gjort,
för när allt kommer omkring vill jag göra det alla små flickor vill:
Jag vill föra över rätten att stänga av min respirator från min far
till min partner.
Om jag har blivit en grönsak litar jag på att han är pragmatisk
och anständig nog att stänga av maskinen,
eller kväva mig med en kudde när doktorn är ute
och avtjäna ett kort fängelsestraff efter en framgångsrik mediekampanj.
Min pappa är övertygad katolik och emot dödshjälp. Det har han klargjort.
Om nåt händer mig medan jag är ogift, vet jag vad pappa gör.
Rullar mig hit och dit, från Disneyland till Lourdes.
Till Disneyland och tillbaka Lourdes igen.
I all evighet, medan jag försöker blinka fram:
"Vi tar det här till högsta domstolen."
"Nej, vår dotter är kvar där inne nånstans.
Ibland sätter vi henne vid fönstret om det är soligt.
Hon njuter av solen i ansiktet,
det syns på hennes helt orörliga uttryck."
Jag famlar efter min lilla visselpipa med munnen...
Jag försöker blinka fram: "Döda mig nu, pappa!"
Fint att några av er gillar död och förfall.
Det för folk närmare varann, eller hur?
Jag har tänkt mycket på döden.
Jag och pappa pratar jämt om himlen och om himlen finns.
Pappa tror att när vi dör blir vi alla små keruber utan kropp
med vingar på halsen.
Det är fint att höra en arbetarskotte försöka försvara den galna teorin.
Jag tror inte det händer när vi dör. Jag är inte galen.
Jag tror att när vi dör,
blir vi alla andar som svävar omkring i livet efter detta
i väntan på att klärvoajanta telefonlinjer kontaktar oss.
Så blir det.
Jag har kontaktat klärvoajanter. Jag gick till ett medium som pratar med de döda.
Han var rätt tillgjord.
"Är det nån du vill kontakta på andra sidan?"
Jag sa: "Ja. Farbror John.
Min favoritfarbror som dog när jag var liten."
Snubben stannade upp, som om han faktiskt fått kontakt, och så sa han:
"Han vill inte prata med dig just nu."
Jag som oroar mig för att vara impopulär bland de levande.
Att få höra att nån med inget utom evigheten framför sig säga:
"Jag vill inte prata med satungen."
Det gjorde mig osäker.
Men död...
Död och förfall förändrar verkligen ens syn på saker som kärlek och äktenskap.
Ideologiskt sett är jag emot äktenskap. Det kanske inte märktes tidigare i showen.
Jag är en beskedlig kvinna. Det krävs inte mycket för att jag ska ändra åsikt.
Jag var sjuk förra året, med en massa konstiga symptom.
Läkaren skickade mig på magnetröntgen av huvudet.
Det är aldrig bra.
Han ringde mig på kvällen efter röntgen.
Ännu värre.
"Det här var oväntat, ms Brady.
Vi har hittat en svulst i din hjärna. Kom in omedelbart."
Jag hörde inte resten av vad karln sa.
Jag började yla och gråta.
"Jag kommer att dö precis när min karriär börjat lyfta.
Jag har kastat bort åratal av mitt liv,
på att skärmdumpa folk jag hatar på Instagram
och skicka till mina vänner."
"Vilken fitta!" Skicka.
Men det var ett bra liv!
Jag kan höra hur många av er som har haft samma...
Vi kommer alla att ha samma minnen på dödsbädden.
Lyckliga minnen från när vi satt och glodde på mobilen
och försökte hålla oss vakna klockan tre på natten.
"Jag förstår att bruden har en födelsedag, men födelsedagsvecka?"
Och sen...
...tappar man mobilen på sin stora panna.
Man gillar sin ärkefiendes inlägg med sitt jätteansikte.
Man följer inte ens henne!
Det är så jag åker dit. Jämt.
Hur som helst, så fick jag dåliga nyheter av doktorn. Jag bröt ihop direkt.
Jag gick in till min kille i vardagsrummet och sa: "De tror att jag har hjärncancer.
Ska vi gifta oss? Ska vi ha tidernas mest heteronormativa bröllop?
Med all förnedring. Klädd i vitt.
Pappa ska föra mig till altaret, fast han är sjuk i huvudet.
Jag vill ha rubbet."
Och jag tänkte: "Den feminismen var kortlivad."
Min kille, som också ska vara emot äktenskap,
säger: "Det vill jag med", medan han gråter.
Ganska gripande. Jag gick till doktorn nästa dag.
Doktorn säger: "God morgon, ms Brady.
Vi tror det är ett litet hypofysadenom. De är väldigt vanliga.
Jag ringde och sa att det var oroande, för i dina skor, skulle jag vilja veta."
"Det är inte vad du sa igår kväll,
din skithög som tror du är med i ett avsnitt av Cityakuten."
Det är tuffa tider för sjukvården nu.
Vilken dåre ringer och säger: "Du kanske har hjärncancer.
Sov gott!"
Jag fick lämna mottagningen.
Jag hade redan ringt min agent och sagt: "Ställ in turnén."
Jag gick hem.
Min kille stod och lagade middag.
"Det är lite pinsamt, men jag ska inte dö."
Vilken normal människa säger:
"Det är lite pinsamt, men jag ska inte dö"?
Men jag sa: "De ska ta fler prover. De vet inte vad det är.
men det viktiga är att vi förlovade oss igår, eller hur?
Vi förlovade oss igår."
Han tittade inte ens upp från spisen.
"I väntan på diagnos."
Så han gifter sig bara om jag är obotligt sjuk, ifall nån missade det.
Det är inte ens första gången det kommer på tal.
Jag bryr mig inte om att gifta mig. Det är säkert.
Men en gång var vi på en väns bröllop, och jag såg maten de bjöd på.
De hade en sån där kaka helt gjord av ost. Helt underbar.
Jag frågade: "Vad skulle vi äta på vårt bröllop?"
"Vad de än häller i din sond den eftermiddagen på sjukhuset."
Så känslokallt.
Ibland är det svårt att vara ihop med nån länge.
Vi gjorde slut tre gånger under nedstängningen.
Vi blev ihop igen, för jag pallade inte att börja om när jag var över 30.
Kärleken är mäktig, men inte lika stark som ett femårigt bolån med fast ränta.
Jag klarade det inte.
Jag snackade med snygga killar på nätet, med kända killar. Jag kan inte säga vilka.
Jag tänkte: "Dags att börja om.
Skaffa en kändiskille. Vi slår ihop våra varumärken på Instagram.
Jag dumpar nollan."
Men sen tänkte jag att jag inte orkar börja om.
Jag vet – massvis med spännande första dejter och första ligg.
Men sen kommer alla de andra första-grejerna, och jag orkar inte.
Jag pallar inte att hålla in mina fisar i ett och ett halvt år,
tills jag är säker på att han är kär i mig.
Så en sömnig söndagsmorgon, vi ligger sked...
"Vill du fortfarande dela ditt liv med mig fast jag fisit på din pung?"
För mycket sårbarhet.
Jag orkar inte träffa nåns psykiskt sjuka mamma igen
och inse varför han dras till mig!
Fint att höra skratten från de galna kvinnorna i publiken.
"Haha, det är ju jag!"
Blotta tanken på att börja om, det tar på nerverna.
Jag har varit ihop med nån så länge
att dejtingappar inte ens fanns när jag var singel senast.
Och jag har så höga krav nu på vad jag söker hos en partner.
Jag är ihop med en riktig person med ett riktigt jobb.
Han är inte komiker.
Höga krav. I tjugoårsåldern hade jag väldigt låga krav,
så det var lätt att dejta folk.
En kille raggade på mig utanför en klubb i Edinburgh. Jag var 21.
Jag sa: "Du vill inte vara med en som jag. Jag är faktiskt strippa."
Och han bara: "Det är lugnt. Jag har suttit inne."
Som om det var samma sak!
Det är inte samma sak. En av oss är entreprenör!
Man försöker spinna guld på sina tuttar.
Det var fint att bli ihop igen efter uppbrottet.
Man uppskattar den andra så mycket mer.
Man gör sig av med dåliga vanor. Man har dejtkvällar.
Man kanske har dåliga sexuella vanor.
Inte hela tiden, men kanske ibland om man har varit ihop länge.
Man växlar mellan samma två, tre bekväma ställningar om och om igen.
Kanske såna där man ligger på sidan
för att slippa se varandras hatfyllda ansikten.
Man drar ner pyjamasbyxorna några centimeter
och blottar charmlöst ena skinkan.
Man fortsätter att blint stirra på den skärm man har framför ansiktet.
Man skärmdumpar en fiende till.
Sen hörs en liten röst bakom huvudet:
"Stäng av ljudet på dina kattvideor!
Jag försöker koncentrera mig."
Man tänker: "Vem anade att nån skulle behöva koncentrera sig på att knulla mig?"
Sen säger en av er: "Vi kryddar till det lite.
Vi börjar prata medan vi har sex."
Det var hans idé. Jag pratar redan en hel del på jobbet.
Han sa: "Vi låtsas vara andra personer."
Och det sa han alltså mitt under coitus.
Medan han knullade mig, för er som inte kan latin...
Några är tack och lov intellektuella här.
...så frågar han: "Vem vill du vara?"
Jag fick panik och sa:
"Brooklyn Beckham?"
Jag vet inte hur sexsnack funkar.
Men jag vet att Brooklyns liv är finfint,
fyllt av nepotism och oförtjänta fördelar tack vare Victoria och David,
och jag vill ha en bit av kakan.
Den lilla jäveln gör vad han vill.
Han är visst kock nu.
Jag försökte mig nyligen på lite sexprat igen.
Jag sa till min kille: "Ska vi låtsas att jag är oskuld?"
Han svarade: "Min fantasi räcker inte så långt."
Innan vi blev ihop tyckte jag att jag var sexig
bara för att jag hade haft sex.
Att jag därför var en slampa.
Det är väldigt katolskt: "Jag har haft sex, alltså är jag sexig."
Det är jag inte. Jag är helt ordinär. Astråkig.
Det fick jag reda på när jag fick skäll för "kink-skamning".
Det var i en podcast med några ur generation Z.
"Kink-skamning" är så typiskt generation Z.
Jag kan inte riktigt ta det på allvar.
I samma ögonblick som de sa: "Fern, kink-skamma inte",
tänkte jag: "Sluta bajsa i varandras munnar, då, jävla pervon."
Jag blev medelålders konservativ.
Det är det jag menar med att bli äldre.
Är det i det som ungas offermentalitet bottnar?
Att de inte kan kiss- och bajsleka utan att jag skrattar åt det?
På min tid protesterade vi mot kriget!
Folk i min skola gjorde det, tror jag. Inte vet jag.
Jag vet inte ens vilket krig jag menar.
Och förlåt om jag...
Eftersom vi är i en progressiv stad är jag rädd att nån sitter därbak
med en mössa som slutar ovanför örat och ett litet...
"Sluta kink-skamma!"
Jag är ledsen om du gillar koprofili,
men växer man upp som katolik i Skottland, är man ett steg från att vara amish.
Ni har inget sånt här. Er enda katolik är Jacob Rees-Mogg.
Det är inte samma sak.
Det är ett mirakel att jag ändå är så pigg på sex idag.
Rätt modigt.
Jag hörde så många sexlögner som barn,
och en av de värsta hörde jag av farmor.
Hon var en rar kvinna, men djupt religiös.
Hon hade två sorters vigvatten.
Vardagsbruk. Högtider.
Död och koma, okej?
Hon tog mig åt sidan en sommardag när jag var 14.
Hon såg besvärad ut. Jag ville inte göra farmor besvärad.
Så sa hon: "Raring, jag hittade de här i ditt rum.
De är inte bra för dig. Du borde inte använda dem."
Jag tänkte: "Hon har hittat mina Marlboro Lights."
Nej. Hon hade hittat mina tamponger. Jag vet inte om ni vet det... Du vet!
Äldre irländska katoliker tror att tamponger äventyrar ens oskuld.
Helgalet!
Jag skulle ta livet av mig om kukar liknade tamponger.
Och det är inte menat att skämma ut folk med mikropenis.
De är ändå inte här ikväll.
De har sina egna gig runtom i landet, eller hur?
Men det är inte vad jag menar.
Det är bara så naivt att anta att kvinnor väntar sig samma sak av en snopp
som av en tampong.
Jag menar, föreställ er vilken mardröm
om snoppar var absorberande.
Inget mer spontant sex med sin partner.
Om han är lite grisig, måste man tjata på honom innan sex:
"Kan du vrida ur snoppen i handfatet? Den droppar!"
Han måste ta sig upp ur sängen, uppgiven, berövad på sin manlighet och skamsen.
In på badrummet: "Förlåt.
Jag tog en löprunda i regnet, och joggingbyxorna blev dyngsura."
Han måste ta sin uppsvällda och svampiga snopp,
hänga den över kanten till handfatet och modfälld vrida ur den,
som en bartenders disktrasa i slutet av kvällen.
Han traskar tillbaka.
Man ligger där med händerna som skydd för tuttarna.
"Droppa inte på det nya trägolvet!"
-"Vi kan ha sex nu." -"Jag har tappat lusten."
Man säger: "Jag vill ha nån som kan hålla kuken torr."
Det blir ett samtalsämne kvinnor emellan.
"Hennes nya kille håller inte kuken torr."
Nicki Minaj skulle skriva en hitlåt om det.
"Min man håller kuken torr."
Det är bra att vara ihop med nån länge.
Det är skönt att komma hem från en turné
och sätta på sig sin killes luvtröja som en riktigt tjejig tjej.
Nyligen hade jag haft på mig hans luvtröja i en vecka.
Så sunkig är jag. Den luktade illa.
Han skötte tvätten, och jag sa: "Här, ta med din luvtröja."
Han svarar: "Det är inte min."
Det var då jag tänkte att ja, han är ganska småväxt.
Jag hade haft på mig vår äldre, albanska hantverkares jättestora huvtröja.
Jag hade också gjort det i en vecka med hantverkaren i huset...
...som en psykopat.
Jag hade gett honom te
iförd hans kläder.
Jag frågade hur det gick med kaklet i badrummet
klädd som honom!
Men utan att nämna det på en hel vecka,
så att han ska tro att han inbillar sig.
Herregud...
Det var mitt sätt att säga att jag har ett hus, eller hur?
Fint. Man har ett hus.
Hyresvärden bestämmer inte längre.
Det första jag ville göra var att skaffa hund.
Jag älskar hundar. Jag är hundmänniska, inte kattmänniska.
Jag hade en katt när jag pluggade. Det var hemskt!
Fint om du har adopterat en hemlös katt och ni trivs ihop.
Min katt var satanisk. Den fräste och lät mig röra den en gång i veckan.
Det var som att bo med en iskall rysk hora.
Sexarbetare. Förlåt.
Det var en elak katt, och jag ville ha en liten vovve.
Min kille sa: "Det går inte. Du turnerar för mycket.
Skaffa en katt."
Så jag har en katt.
Jag har en tjusig lyxkatt.
Inte sorten som anfaller utan anledning.
Jag har en lobotomerad raskatt som man vaggar som en mentalpatient.
Underbart.
Jag älskar katten mer än vad jag älskar mina föräldrar.
Efter ett halvår hade vi en rörmokare i huset som sa att katten såg ensam ut.
Bara i förbigående sa han att katten såg ensam ut.
Jag köpte en katt till. Jag älskar katten så mycket att han fick en sällskapskatt.
Jag älskar honom mer än ni kan ana.
Ändå är jag ingen kattmänniska. Jag är en hundmänniska utan hund.
Ni fattar, va? Det gör inte människorna runtom mig.
Så fort jag började skriva om mina katter på Instagram,
började mina närmaste, mamma och min bästa vän sen 20 år...
De kallade mig för katt-tant
och köpte hemska presenter med kattmotiv.
Gräsliga muggar med katter på.
Banala tavlor med en kvinna med en katt i knäet.
Varför skulle jag gilla sånt? Rena förolämpningen.
Jag älskar mina fina katter.
Jag har uppfostrat dem och städat upp efter dem.
Jag älskar dem för deras personlighet, inte för att de är kattformade.
Ni två är ihop, eller hur? Du älskar honom och skriver om honom i sociala medier.
Jag skulle aldrig ge dig en kalender med liknande skalliga män
och säga till dig:
"Varför gillar du inte presenten? De har ungefär samma konturer som han."
Du är inte ens skallig, så förlåt att jag sa det!
Jag vill inte såra nån.
Jag är rätt utmanande på scen, men jag vill inte såra nån.
Jag älskar mina katter pinsamt mycket.
Jag hatar hur mycket jag älskar dem, för jag har alltid hatat andra...
Jag vet inte varför,
men det slutar illa för folk som gillar djur för mycket.
Tiger King, australiensaren...
Fattar ni?
Det slutar illa, så man ska inte älska djur för mycket.
Sen har vi klichén om att autister trivs bättre med djur.
Vi föredrar husdjur framför neurotypiska människor.
Så känner jag. Mina katter är närvarande på ett sätt som inte människor är.
De dömer mig inte för nåt jag säger.
Jag kan göra sånt med dem som jag inte kan göra med vänner.
Jag kan onanera med dem bredvid
utan att deras ansiktsuttryck förändras.
Det kan man inte göra med sina vänner, såvida de inte är Louis C.K.
Sen kan man åka ut på turné igen.
Men ja, det är fint, det hemmaliv jag lever nu.
Jag var väldigt kaotisk som ung.
Nu har jag ett fint, tråkigt hemmaliv med katterna och pojkvännen.
Är man autistisk känner man ändå att man aldrig kommer att passa in.
Men trots att jag utan tvivel
har världshistoriens högsta betyg i autism,
så var jag osäker på titeln "Autistisk bikinidrottning".
Jag trodde att ni skulle titta på mig och...
Jag är ju inte en liten pojke med ett leksakståg och sorgsen blick,
så jag trodde att ni skulle tänka: "Hon ljuger.
För att slå mynt av den lukrativa autismen."
Jag sa till min bästis, Alison:
"Publiken kommer tro att jag inte är autistisk."
Artiga Alison blev tyst en stund,
och sen sa hon: "Missuppfatta mig inte nu, Fern.
Du får inte ta illa upp, men du behöver inte oroa dig för det.
Publiken vet att det är nåt med dig några minuter efter att giget börjat."
Finaste komplimangen jag nånsin fått. Det gjorde mig så glad.
Innan jag fick min diagnos, sa i princip alla runtomkring mig:
"Om du inte är autistisk, vad fan är du då?"
Det vände så fort jag fick diagnosen.
Då sa de: "Du ser inte alls autistisk ut." Jag bara: "Och vad vet du om det?"
De intervjuar en av föräldrarna när de ställer diagnos,
och de intervjuade min mamma.
De frågade: "Hade hon autistiska drag som barn?"
Hon hade en lista över de mest Rain Man- liknande grejer man kan tänka sig...
...som hon aldrig nämnt förut.
"Hon morrade mot främmande personer som tilltalade henne på gatan.
Vi trodde bara att hon var ond."
Den gamla goda medeltida katolicismen!
Varför dränktes jag inte när jag föddes?
"Vi trodde bara att hon var ond."
Jag fick också höra
att jag inte kunde vara autistisk för att jag hade pojkvän.
Man måste visst vara ett monster för att vara autistisk.
Jag tyckte att det lät galet.
Det förutsätter att män lyssnar på vad unga kvinnor säger.
Det är ingen som lyssnar på mig förrän jag håller i en mick.
Jag minns en idiot jag raggade upp på ett vandrarhem när jag var ung tjej.
Vi pippade. Förlåt om jag är vulgär!
Efteråt tittade han på mig och frågade:
"Hur var det för dig?"
"Värdelöst. Helt jävla värdelöst."
Då sa han: "Bra."
Lyssnade han på mig? Hörde han en diskret kommentar från en autistisk kvinna?
Nej!
Hur som helst...
Jag börjar äntligen känna mig okej med min autism.
Jag känner mig ändå utanför, som om jag inte passar in med andra kvinnor.
Jag har slutat försöka passa in.
När jag försöker blir det bara värre.
Men kombinationen av att vilja passa in
och min färska nära-döden-upplevelse
har gjort att jag vill göra nåt för att känna mig mer accepterad på scen.
Och jag har kommit på vad. Jag behöver hjälp av en av er.
Jag har tittat på första bänkraden: "Vem ser inte sinnessjuk ut?
Vem ser ut att kunna hjälpa mig?" Knepigt med min publik.
Kan du hjälpa mig?
Okej. Vad heter du?
Ollie. Jag sätter på lite musik.
Spela nåt romantiskt, nåt riktigt romantiskt.
Kom upp hit. En applåd för Ollie!
Ta mikrofonen.
Okej.
Jag ser att du är här med din flickvän.
Ja.
Titta inte på henne nu.
"Kära, Brooklyn Beckham...
Jag ville höra din favoritlåt när jag gör det här,
men det var för dyrt att spela Shania Twain på en teater."
Ja, för dyrt.
"Så vi spelar nån generisk skit istället."
Du har gjort mig gladare ikväll än min tjej har gjort på ett helt år.
Jag dumpar henne så fort vi går härifrån. Ha-ha."
Hon ser jätteglad ut.
Hon bryr sig inte alls.
"Ajöss, bruden!
Vår kärlek är unik.
Du är en vacker, känslig och charmig kvinna.
Du är den enda som ska fisa på min pung."
Du darrar verkligen på rösten.
Ja.
"Jag lovar att kyssa dina vissna tuttar varje dag,
också när du är ett skelett,
till och med när du är död."
Åh, är det sant?
-"Det är därför jag friar..." - Så spontant! Och här, på jobbet!
"Jag friar med en ring
som balanserar på den kudde jag en dag ska kväva dig med
när du är obotligt sjuk."
Ollie, du behöver inte låta så glad. Du låter för munter.
Jag är nästan klar.
"Jag hoppas att du säger ja."
Ja! Svaret står inte där. Det finns i mitt hjärta.
Tusen gånger ja.
Låt mig ta dig på bröstet,
så att vi kan få ett Instagramfoto som visar att jag är en riktig kvinna.
Ditt hjärta slår jättefort.
En applåd! Han var fantastisk.
Äntligen har jag lyckats med nåt som kvinna.
Ni har gjort det här till en jätterolig show.
Njut av resten av livet. Jag heter Fern Brady. God natt!
Undertexter: Kajsa Edman