Downloaded from YTS.MX
Будь ласка, привітайте на сцені Ферн Брейді!
Official YIFY movies site: YTS.MX
КОРОЛЕВА БІКІНІ З АУТИЗМОМ
Привіт!
Вітаю на моєму шоу
«Королева бікіні з аутизмом».
Мабуть, найгірша назва для стендап-шоу, до якого я колись додумалась,
особливо зважаючи на те, що моя аудиторія сприймає все буквально.
Мені шкода. У цьому шоу майже нічого немає про аутизм.
Хоча я дуже аутистична.
Я склала іспит на аутизм на п'ятірку
під час локдауну.
Мені було дуже важко, відколи я почала розповідати про свій аутизм.
Бо гарячі жінки в аутистичній спільноті представлені мало,
тож я подумала: «Стань зміною, яку хочеш бачити у світі».
Тож є лише ми з Ґретою Тунберґ.
Вона займається кліматом.
Я продовжую безглуздо жартувати про сперму.
Не всім бути героями.
І лише пару слів, бо це шоу не про аутизм,
але стисло про те, що це для мене таке:
моя версія високоефективної комунікації
для багатьох людей, схоже, є версією дуже грубого поводження.
Навіть, коли я намагаюсь...
коли я намагаюсь бути хорошою.
Коли я намагаюсь допомогти людям.
Якось я хотіла втішити мою маму.
Вона плакала,
бо мою бабусю щойно поклали в лікарню з деменцією.
Гей, таке буває.
Я не люблю торкатися своєї матері чи якось її обіймати.
Нащо? Я не зустрічаюсь з цією жінкою. Це огидно!
Я не торкатимуся моєї мами!
Тож я простягнула долоню до її плеча, але тримаючись на відстані руки.
Це майже одне й те саме.
І я сказала: «Мамо, відтепер ставатиме тільки гірше».
Хто цьому аплодує?
Вона не сміялась і не аплодувала, як ви. Вона заплакала ще сильніше.
Тепер я знаю, що робити.
Адже, коли я роблю якусь лажу, я читаю про те, що ти повинна робити.
А ти повинна
говорити людям якусь утішну брехню, так?
Якусь фальшиву банальність.
Якісь фрази, на кшталт: «Не хвилюйся, мамо.
Надія завжди є. На небі веселка.
Хтозна? Ти могла б посадити бабусю біля вікна у сонячний день.
Вона радітиме променям сонця на обличчі,
доки її мозок перетворюватиметься на слиз».
О ні!
Я не люблю почуття брехні.
Я не можу брехати. Хай би коли я намагалась,
я роблю брехню неймовірно великою.
Це завжди щось, типу: «Не хвилюйся, мамо.
Через тиждень бабуся з'явиться в The Chase.
Спакуй її нічну сорочку.
Вивези її з лікарні на кріслі колісному. Це буде ідеально».
О господи.
До речі, нейротипові люди,
у вас є те, що я описала б, як патологічну тенденцію
згладжувати кути за будь-яку ціну.
Іноді, коли я кажу такій людині, що в мене аутизм,
вона відповідає:
«Не хвилюйся, Ферн. Це суперсила».
І я така: «Невже?
Це справді суперсила?
А фільм про Супермена був би
таким самим гарним, якби замість надприродної сили
і здатності літати по світу зі швидкістю блискавки
він годинами розповідав тобі
про депресивну поетку 1960-х Сильвію Плат,
не будучи здатним помітити твою незацікавленість у цій темі?
Суперсила.
І ще одна важлива деталь моєї ідентичності.
Мене завжди описують як «шотландську комікесу Ферн Брейді»,
і мене це завжди дратує, адже Брейді — це дуже ірландське прізвище.
Я знала, що моя сім'я досить ірландська.
Я дуже... Шотландські коміки, узагалі багато шотландців
обожнюють Ночі Бернса, люблять день святого Ендрю, кілти, гаґґіс.
Я можу відчути з вами зв'язок, тільки якщо ви теж католик.
Якщо ви слухали, як педофіл щонеділі співає а капела...
У єдності Святого Духа
Всемогутній Отче
...то ви — моя людина.
Отже, я зробила тест ДНК, так,
цей онлайн-тест ДНК. Я знала, що я трохи ірландка.
Ірландка на 98,3%! Я ніколи в житті не жила в Ірландії.
Так, дайте п'ять!
Мої батьки теж там не жили.
Це свідчення сили сектантства в Шотландії.
Просто католики схрещуються з католиками знову й знову.
Із кожним поколінням обличчя робляться волохатішими.
Я була така щаслива, що я не британка. Я була в захваті.
Я британка лише на 1,7%,
і вперше бездомний плюнув мені в око, коли я переїхала в Лондон.
Я часто відвідую спортзал.
Я намагаюсь, адже, коли я виступаю, люди мене фотографують,
і я хочу вмерти від цих фото.
І мені заборонили ходити в мій місцевий зал у Лондоні,
бо я побилася з чоловіком, який вчив мене робити мертву тягу.
Тож...
Серйозно!
Я хочу носити футболку з написом
«Хай би що я робила зі штангою, не наближайся до мене,
навіть якщо я роблю це».
Я не знаю, як це нанести на футболку але ви мене зрозуміли.
Треба почекати зі спортзалом до гастролей у Шотландії,
де спортзали такі розкішні, що я хочу переїхати додому.
Знаєте, чому? Бо вони порожні.
Там лише
гуляє опале листя.
Чоловіки в шотландських спортзалах
не насміляться мене вчити, як присідати.
Бо мають такий вигляд, ніби спортзал їм прописав лікар
після серцевого нападу або іншої хвороби. Це фантастика.
Бо я турбуюся про своє здоров'я.
Люди завжди дивуються, коли я це кажу.
Я дуже переймаюся здоров'ям,
і я переймаюся їм усе більше, тому що я стара,
а це гра молодих жінок.
«Я така стара.
Я в депресії від цього шоу, і я така стара.
Мені 36. Я знаю, що...»
Так, якийсь старий чоловік над цим сміється?
Можу уявити, як ваше сіре обличчя каже: «Це взагалі не вік!
Для мене ти все одно що ембріон!»
Як ви смієте?
Вибачте, я знаю, це ще не старість,
але 36 — це такий вік, коли ти повинна почати приймати,
як жінка, що певні речі у твоєму житті не стануться.
Твоє життя не буде саме таким, яким ти завжди його уявляла.
Адже я завжди уявляла себе —
і я кажу про це щиро — людиною, яка відвідує...
Знаєте ці костюмовані закриті оргії
для людей середнього класу?
Як у «З широко закритими очима».
Ви точно знаєте, що це.
Я справді думала, що до цього віку вже відвідаю одну з них.
Не те щоб я не хотіла цього тепер, коли я посередині четвертого десятка.
Радше якість мого запрошення на оргію починає дуже швидко падати
відтепер і надалі, розумієте?
Це не буде костюмований бал.
Це буде брудна свінґерська вечірка,
яку рекламують на платформі оголошень,
у якомусь моторошному й забутому богом Свіндоні.
Я не була в Свіндоні.
Я лише знаю, що в потязі стає краще, коли сходять свіндонці.
«Мені більше не страшно».
Треба поїхати на цю оргію в Свіндон.
Пухкий сантехнік подаватиме мені кукурудзяні подушечки.
Не з китайської порцеляни, чого я хотіла б,
а з полістиролової миски.
Доведеться йому відсмоктати. Я зроблю йому мінет.
Я вдячно робитиму це своїм обвислим, старим лицем,
яке вже схилилося до могили.
Смерть наближається. Тіло це знає.
Ось, що важко. Твоє лице стає надто мішкуватим для твого черепа.
Усе більше моїх селфі потрібно робити з цього ракурсу,
щоб обличчя падало на вуха,
і я могла ще раз побачити справжню Ферн.
Колись я мала фантастичні груди.
Вибачте, якщо комусь від цього незручно,
але вони були приголомшливими 24/7.
Я не хвилювалась про те, що думають хлопці, бо вони просто...
А тоді під час локдауну, груди впали в депресію,
і, як усе інше, вони почали в'янути й хилитися до землі.
І одна думка не давала мені спокою: «Гей, тепер у мене є гроші.
Я можу зробити собі цицьки».
Тоді ще один голос у мені сказав: «Ні.
Нехай гниють під твоїм одягом.
Час їхньої слави минув.
Тепер моя черга засяяти».
Едінбурґ 2006 року. Найкращі часи моїх цицьок.
Тоді я була стриптизеркою.
Кращого життя вони й бажати не могли.
Раніше мені було соромно казати
таким, як ви, театралам, що я була стриптизеркою,
але, слухайте, люди, роки йдуть,
і ви дивитеся на дівчат на OnlyFans
або, буду чесною, на відпусткові фото з фейсбуку,
і казати, що я була стриптизеркою 15 років тому,
це як казати, що я була флеперкою в 1920-х.
Кумедно, чи не так?
Я чомусь завжди відчуваю, що старші люди в залі думають:
«Я однаково від тебе відмовився б, якби ти була моєю донькою».
Та разом із тим будь-хто з покоління Z, будь-хто з цих юнаків...
Якщо я скажу «стрипклуб»,
ви спитаєте: «Що це за кабаре, про яке ти говориш?»
А тоді ви зробите порновідео в тіктоці
і полетите в нічне небо на говерборді.
Я не знаю, чим займається ця молодь.
Отже, хай там як,
тепер мої цицьки сохнуть під одягом,
як дві зморщені старі жінки. Ось, як я про них думаю.
Люблю уявляти, як вони разом згадують
дні минулої слави в шотландських стрипклубах.
Як ця стара жінка на початку «Титаніка», яка просто
оглядається на своє життя безумної шльондри.
Вони розуміють.
Це й був сюжет «Титаніка».
Вони чудово покаталися. Він не доплив.
«Кому яке діло? Він був бідним!»
«Забирайся з моїх дверей, Джеку!»
Так і мої цицьки вдаються до спогадів.
Дві старі дами. «Ти пам'ятаєш, Айлін?
Пам'ятаєш, як чоловіки платили, щоб на нас подивитися?»
«О так, ці славні дні.
Ми сягали вух Ферн.
Тепер ми бовтаємося біля її пупка,
опускаємося ближче до могили,
і одна з нас швидше за іншу, очевидно.
Побачимося пізніше, люба».
«Не будь песимісткою, Агнес.
Пам'ятаєш, як племінники Каддафі запропонували нам 40 фунтів за танець?
Або люди, які заявляли, що вони із сім'ї Каддафі».
Хороші часи.
Іноді глядачі думають, що я вигадала цього Каддафі,
просто щоби додати подробиць, і мене це дуже ображає,
адже я надто мало знаю про лівійських політиків,
щоб це вигадати.
Звідки ще мені знати про Каддафі?
Я познайомилась із його племінниками в Big Daddy O's.
Тепер це мексиканський ресторан,
адже благоустрій руйнує все для збоченців.
Хай там як, я вже на схилі віку,
і переходячи в другу половину мого життя,
я збагнула... я собі пообіцяла,
що припиню повсякчасно бути маленьким наляканим гусеням.
Кажуть, я видаюся впевненою на сцені,
але поза сценою я дуже сором'язлива, і я подумала: «Час це припинити».
Я люблю гуляти ночами після моїх виступів.
Я намагаюся пройти свої кроки.
Але, якщо ти жінка, яка любить гуляти вночі,
кожна вечірня прогулянка буває зіпсована думками про твоє вбивство.
Це дуже заважає знімати стрес.
Відчуваю, ви скажете: «Ні, ми не думаємо про це постійно.
Ми нормальні».
Я боюся гуляти вночі з двох причин.
Перша — у мене є батько,
який жахливо одержимий думками про моє вбивство.
Я знаю, батьки багато хвилюються, але почуйте мене.
Щоразу, коли я телефоную татові з прогулянки, він мені каже:
«Дивися, щоб тебе не вбили!»
І я така:
«Мрій сміливіше, тату».
Типу...
Жінки в залі, якщо ви нервуєтеся, гуляючи вночі,
ось факт, яким я себе втішаю.
І яким втішаю свого тата. Але його він не втішає.
Статистично у вас значно більше шансів бути вбитою хлопцем, із ким ви зараз тут,
тож, якщо що, вдягайте ваше пальто й взуття.
Виходьте за двері. І гуляйте собі.
Це кращий вибір у багатьох сенсах.
По-друге, мій тато був таким ще з моїх п'яти років.
У мій перший день у школі
він повісив свисток на мій маленький шкільний рюкзак
і сказав: «Слухай, ціпко.
Якщо сьогодні хтось спробує тебе забрати,
подуй у свій маленький свисток. Дуй із силою».
Далі, на додачу до цього,
створення найтравматичніших спогадів про перший день у школі,
постійне пильнування,
очікування, що мене запхнуть у багажник,
чи це не одне й те саме, що проводжати солдата в бій, давши йому ложку?
Що я мала робити?
Прогнати педофілів своїм веселим свистком?
Вони вже переступили через стільки табу, ставши викрадачами дітей.
Думаю, якщо я зроблю...
Це мало чим мені допоможе.
Натомість це означає, що я — тривожна доросла.
І друга причина, чому я боюся...
Гадаю, це хороша причина боятися,
і ця причина — я живу в Лондоні.
Я дала йому...
Я дала йому десять років. Він мені ніяк не заходить.
Через десять років уже можна сказати,
що ти або любиш людей, які є мудаками, або ні.
Просто...
Тобі це не заходить.
Це жахливо.
Це не той Лондон, який я бачила по телевізору дитиною.
Я звинувачую... нехороших людей Лондона.
Ці комедійні сцени були чудові.
Я звинувачую всесвіт фільмів Річарда Кертіса,
який зображує цю версію середньокласової англійськості,
якої я досі так і не бачила в реальному житті.
Я виросла на фільмах, типу:
«Мене звуть Вілл,
і я працюю в чарівній книгаренці в Ноттінґ-Гіллі.
На цій вулиці ми всі друзі».
«О, чудово, Вілле! Я обожнюю книжки.
Але в Шотландії мене лупцюють за те, що я їх читаю.
Дозволь приєднатися до тебе і твоєї підкреслено білої групи друзів».
І ось я в Лондоні. Друзів не видно.
Віллом і книгарнею і не пахне.
Натомість я живу в частині Лондона під назвою Льюїшем,
де скрізь розруха.
Люди сперечаються з пітою в місцевих магазинах Tesco.
Я думаю: «У них більше друзів, ніж у мене?»
Чоловік, який ганяється за мною по парковці так часто,
що я навіть не змінюю виразу обличчя, коли біжу.
«Різдвяна пісня Маппетів» дала б краще уявлення
про дикенсівське пекло в Лондоні 2023 року, ніж «Реальна любов».
Знову-таки, не будемо несправедливі до Лондона.
Нам просто потрібно краще його репрезентувати в кіно,
і ось, звідки я це знаю.
Один із моїх друзів поїхав у відпустку з Шотландії в Нью-Йорк,
і, коли він повернувся, я кажу: «Як Нью-Йорк?»
А він мені: «Дивовижно.
Перше, що я зробив, це взяв одне з цих жовтих таксі,
і таксист виявився мудаком,
зовсім як у кіно!»
Знаєш, як вони кажуть у фільмах: «Забудь про це! Візьми мені каву!»
Вони мудаки, прямо як у фільмах про Нью-Йорк
і саме тоді я зрозуміла:
«Нам потрібен кращий, точніший набір романтичних комедій у Лондоні».
Нам потрібна пара, яка закохується
вгорі нічного автобуса No185 до Льюїшема.
«Що, Генрі? Ти сказав, що хочеш побудувати зі мною життя?
Я не почула тебе, бо чоловік в задній частині салону казав,
що він маніяк-убивця».
Тоді цей чоловік їх переслідує, а вони тікають, гигочучи.
А тоді цілуються перед вогнем у сміттєвому баку.
і маленькі дівчата з Шотландії показують пальцем на телевізор
і кажуть: «Ось, де я хочу жити, коли виросту.
У Лондоні».
Але я не можу весь час винити Лондон, і я не можу переїхати додому.
Я мрію про те, що в якийсь момент я повернуся додому.
Але ти занадто лондонізуєшся.
Ти занадто перетворюєшся на найжахливішого виродка всіх часів.
Ось, як я зрозуміла, що надто лондонізувалася.
Я їла великий сніданок у кафе в Ґлазґо,
і до мене підійшла 85-річна жінка
і сказала: «На вигляд це чудовий сніданок».
І моїм інстинктом було накинутися на неї.
«Геть звідси!
Мої сосиски або мої ресурси не для тебе!»
Тепер я просто повинна залишатися в Лондоні.
Але під час гастролів я дуже тривожна людина.
Ця робота — це часті подорожі на самоті,
життя в готелях на самоті,
і в мене це погано виходить.
Я їхала в потязі з Едінбурґа до Ґлазґоу,
і в цьому потязі були троє дуже галасливих п'яних шотландців.
Щоб ви розуміли,
попри мій сильний акцент, я прожила в Англії 13 років,
тож тепер я боюся п'яних шотландців так само сильно, як і ви всі.
Я дивилася на цих лобурів.
Крім нас, у вагоні нікого не було,
і я сиділа в навушниках,
але я уявляла, що вони про мене казали.
Вони точно казали:
«Уб'ємо цю сучку, щойно зійдемо з потяга.
Зробімо це сміху заради».
Я тремтіла.
Коли ми в'їжджали в Ґлазґо, я відсунула навушники,
щоб з'ясувати їхні плани на мене.
Знаєте, що кричав їхній ватажок?
Він волав:
«Я лише хочу знати, хлопці,
що кладуть у коричневий соус?»
Це...
Ніхто не може вам сказати.
Цієї миті я подумала, що, по-перше, моя тривожність задалеко зайшла.
По-друге — тамаринд, чи не так?
Я також зупиняюся в готелях.
Я часто прибуваю в готель у п'ятницю,
і попереду в мене цілі вихідні,
повні виступів,
і часто, реєструючись у готелі,
я єдина людина, яка там не заради парубоцької вечірки.
Нещодавно я зупинилась у готелі, і там було 50 їх,
чоловіків у найгіршому прояві.
Не хочу образити чоловіків як таких.
Але це лякає,
коли ви волаєте: «Мужики, мужики!»
Ця ваша стадна поведінка.
І мій маленький жіночій мозок просто каже: «О ні...
Мені це не подобається. Треба тікати від цих самців».
І часто я так сильно нервуюся через ці парубоцькі вечірки,
що навіть не можу снідати поруч із ними,
бо вони так лякають. Я спускаюся на сніданок,
і спершу все йде добре,
але потім я гіперфокусуюся на своєму гарячому хлібі,
який обертається й обертається в тостері фатуму!
Тоді я думаю: «Знаєш що? Облиш цей хліб.
Я надто боюся парубоцьких вечірок».
І лише минулого року я собі сказала: «Зберися.
Як ти можеш боятися парубоцької вечірки?
Зрештою, це група чоловіків.
Вони проводять цей ритуал.
Так, вони п'ють сечу один одного на сніданок.
Носять костюм Бората із запізненням у десять років.
Вони все це роблять,
бо один із них любить Сару.
Він так сильно її любить,
що одружиться на ній.
Бо він щиро вірить у те, що їхнє кохання триватиме вічно.
Це жалюгідно».
Як мене може лякати щось таке жалюгідне?
Просто група мужиків, які святкують кохання Даррена до Сари.
Я не можу думати про шлюб інакше, ніж саркастично,
хіба що за гроші і для якогось збоченого реалітішоу.
І річ не в тім, що я цинічно ставлюся до чоловіків.
Зустрічатися з ними я вмію.
Якщо що, я вмію це аж занадто добре.
Я зустрічаюсь із одним хлопцем десять, одинадцять років. Вічність, так?
І всі, кого ми знаємо, одружуються тільки зараз.
І, хоча мені 36, у думках мені 18, тож я вважаю це слизькою доріжкою.
Я завжди йому казала:
«Чому всі ці дурні одружуються?»
А він: «Тобто наші друзі?» Я кажу: «Так».
Він завжди відповідає однаково. Він каже: «Я вже пояснював.
Зазвичай люди одружуються, бо хочуть мати можливість
заявити про своє кохання перед усіма своїми рідними й друзями».
Він каже це...
Я знаю.
Я сміюся, бо я маю бути буквально під екстазі,
щоб зробити щось подібне.
Чому б не записати секс на відео?
Але з моїми емоціями!
Я не освідчуватимуся в коханні перед усією моєю сім'єю і друзями.
Ви, друзі, можливо, одружені,
і у вас є приємні й нормальні родичі й друзі,
яких вам не страшно зібрати разом за випивкою.
У мене цього немає.
Я не освідчуватимуся в коханні перед Джулі,
жінкою з Мілтон-Кінза, на якій тато одружився в 2014.
Я навіть не знаю прізвища Джулі!
І я маю відбашляти, щоб вона поїла лосося й курку,
а тоді виблювала їх, бо Джулі зазвичай так і робить.
Я не освідчуватимуся в коханні перед дядьком мого хлопця,
який служив у ІРА і є справжнім гемороєм на сімейних подіях.
Яке полегшення, що ви знаєте про ІРА. Вони були відомі у 80-х, га?
Знаєте, що було б добре?
Я хочу, щоб усією подією заправляв
маленький дивний чувак, якому не дозволено мати дівчину
і який статистично є ґвалтівником.
Як романтично!
Ось, що я ніяк не можу зрозуміти.
Як ти можеш одружуватися вдруге,
якщо ти облажався зі своїм першим шлюбом, тату?
І... як тобі вдається приносити всі ці клятви на другому весіллі,
не обісцявшися від сміху?
Як ти можеш щиро їх промовляти?
«Я обіцяю кохати, шанувати й слухатися...
LOL, цього разу, імовірно!»
І, чесно, не те щоб я не була романтичною.
Коли я когось кохаю, я кохаю міцно.
Я кохаю з усіх сил.
Але я не хочу заявляти про своє особливе, безцінне кохання до мого хлопця
перед натовпом людей. Я думаю, це його здешевило б.
Адже люди закохуються з різних причин,
і іноді на своєму весіллі вони кажуть, чому закохались.
Зазвичай мене не запрошують на весілля. Мені цікаво, чому.
Іноді люди кажуть, чому вони закохались,
і я не хочу, щоб у нас на весіллі всі закочували очі,
коли я скажу: «О, ми закохалися,
після того як він значно покращив мою кредитоспроможність за три роки.
Але закохалась без тями я тоді,
коли він скасував лижну відпустку заради мого аборту.
Прекрасна історія!
«Дісней» ось-ось зробить мультфільм за її мотивами.
«Принцеса абортів».
Що мені подобається в Англії, то це те, що при слові «аборт»
люди не женуться за тобою з вилами, як це було б у Шотландії.
У Шотландії, коли кажеш «аборт», люди думають, що Ісус дивиться.
В Англії купа людей середнього класу, людей із грошима,
і ти така: «Так, вбивайте дітей!»
Отримай диплом. Кар'єрний зріст без перешкод.
Обожнюю.
Не хочу, щоб ви думали, ніби я проти традицій.
У мене дуже традиційний погляд на шлюб, і я думаю, що я традиційніша за більшість,
адже я вірю, що шлюб — це про злиття активів
задля створення могутньої пари!
Я бачила, що ви киваєте.
Ось, для чого вигадали шлюб. Він об'єднував ферми,
об'єднував владу родин, об'єднував гроші.
Коханням там і не пахло. Його додали вже пізніше,
щоб змусити жінок робити те, що їм на шкоду.
Хлопці, ви маєте з цього вигоду.
Ми перевіряємо ваші родимки. Це нечесна угода.
Ми перевіряємо вам родимки. Жінки вигоди не мають.
Кохання в шлюбі — це трюк. Кохання — це ілюзія,
про що свідчать жінки, які думають, що інші жінки
хочуть украсти їхніх потворних чоловіків
увечері в суботу.
Зараз я вам дещо скажу.
Жінки чоловіків-моделей
не знають, що таке напади ревнощів. Ні.
Тільки жінки морських чудовисьок.
Просто курям на сміх.
Варто їм випити пляшку просеко:
«Не підходь до мого Тоні!»
«Ніхто не хоче потвору Тоні, любі».
Типу: «Я рада вашому шлюбному зв'язку.
Але ніхто не хоче Тоні, і, чіпляючися до нього...»
Сексуальні ревнощі — така принизлива емоція.
Любиш когось — відпусти його. Я завжди кажу це моєму хлопцеві.
«Іди! Заведи якусь інтрижку!»
Відпустіть їх. Не чіпляйтеся за потвору Тоні.
Роблячи це, ви ніби заколисуєте велику брудну какашку. Це негарно.
На нашу десяту річницю я хотіла оформити цивільне партнерство.
Це можна робити замість одруження.
Я хотіла оформити партнерство
і почала заповнювати для цього форми.
Їх треба заповнити. Вони нудні.
Романтика допомагає тобі крізь них прорватися.
Просто заповнюєш це, думаючи про романтику й кохання,
а тоді на останній сторінці
я зрозуміла, що залишила банківську картку нагорі,
і я просто захлопнула ноутбук.
Чорт. Кохання сильне, але не таке сильне,
як документальний фільм Netflix про Памелу Андерсон.
Але я оформлю це цивільне партнерство.
Я планую до цього повернутися
просто тому, що, зрештою,
я хочу того, що хоче будь-яка інша маленька дівчинка.
Передати право вимкнути мені апарат штучної підтримки життя від мого батька
від мого партнера.
Адже, якщо я буду в стані овочу,
думаю, мій хлопець — прагматична людина,
і він проявить порядність і вимкне апарат
або задушить мене подушкою, поки немає лікарів,
і відсидить термін, після того як ми запустимо успішну кампанію в Gardian.
Мій тато — запеклий католик. Він проти евтаназії.
Він чітко це означив.
Якщо зі мною щось станеться, доки я незаміжня,
ви знаєте, що тато робитиме.
Кататиме мене туди-сюди.
Діснейленд. Лурд.
Знову в Діснейленд, знову в Лурд,
до скону віків, доки я намагатимусь сказати очима:
«Давай вирішимо цю справу у Вищому суді».
«Ні, наша донька все ще десь там.
Іноді в сонячні дні ми саджаємо її біля вікна.
Вона насолоджується сонячними променями,
як можна сказати з її повністю нерухомого виразу обличчя».
Я тягнутимуся ротом до мого маленького свистка.
Я передаватиму зашифроване послання: «Убий мене зараз, тату!»
Рада, що дехто з вас любить смерть і занепад.
Це справді об'єднує людей, чи не так?
Я багато думаю про смерть,
бо ми з моїм татом завжди говоримо про рай і про те, чи він існує,
і тато думає, що, коли ми помремо,
ми всі станемо маленькими херувимами без тіл,
лише з крилами, що ростуть із шиї.
Приємно чути, як шотландець-пролетарій намагається захищати цю нісенітну теорію.
Не думаю, що після смерті це стається. Я не божевільна.
Я думаю, коли ми помираємо,
ми всі перетворюємося на духів, які літають у загробному світі
в очікуванні дзвінка з гарячої лінії медіумів.
Ось, що відбувається.
Я зв'язувалася з такими медіумами.
Я пішла до медіума, щоб поговорити з мертвим.
Дуже екстравагантний тип.
Він спитав: «Ви хочете зв'язатися з кимось конкретним?»
І я сказала: «Так. Дядько Джон.
Мій улюблений дядько. Помер, коли я була маленькою».
Цей чувак замовк,
ніби справді налаштовував зв'язок, а тоді сказав:
«Він зараз не дуже хоче з вами говорити».
Я вже й так комплексую через свою непопулярність у світі живих.
Тож, дізнавшися про те, що хтось, у кого попереду тільки вічність,
однаково сказав «О ні, тільки не ця сучка»,
я закомплексувала ще більше.
Але смерть...
смерть і занепад справді змінюють ваші погляди
на такі речі, як кохання й шлюб.
Адже ідеологічно я проти шлюбу.
Імовірно, після першої частини шоу такого враження не склалося.
Я доволі покірлива жінка.
Змінити цей погляд дуже легко.
Наприкінці минулого року я почувалася хворою,
і мій лікар... Я мала дивні симптоми.
Мій лікар скерував мене на МРТ голови.
Це поганий знак.
Він подзвонив мені того ж дня, коли я робила МРТ.
Це ще гірше.
Він сказав: «О, це неочікувано, пані Брейді.
Ми знайшли у вашому мозку утворення. Ви маєте негайно прийти».
Я навіть не слухала решту того, що він казав.
Я просто почала завивати.
Я казала: «Я вмру тоді, коли з моєю кар'єрою все добре,
і я витратила роки свого життя в інстаґрамі,
роки,
роблячи скриншоти людей, яких я ненавиджу,
щоб надіслати їх друзям».
«Поглянь на цю козу». Відправити.
О, але це було таке хороше життя!
Я бачу, у скількох із вас було таке саме...
У нас будуть однакові спогади перед смертю, так?
Усі наші найщасливіші спогади
будуть про те, як ми роками дивимося в телефон,
намагаючись не заснути о третій ночі...
«Я розумію, чому в цієї сучки день народження,
але тиждень народження?»
А тоді...
ти впускаєш телефон на свій масивний лоб.
Ти лайкаєш пост твого заклятого ворога своїм обличчям.
Ти навіть за нею не стежиш!
Це щоразу виводить мене на чисту воду.
Отже, я отримала погані новини від лікаря.
Я відразу встала й пішла, плачучи.
Я зайшла у вітальню до мого хлопця.
Я кажу: «Вони думають, у мене рак мозку.
Ти хочеш одружитися? Ти хочеш найгетеронормативніше весілля на світі?
Я хочу деградації. Я хочу вдягнути біле.
Хочу, щоб тато повів мене під вінець, попри те, що він псих.
Я хочу всього цього».
І я подумала: «Гей, цей фемінізм недовго тривав».
І мій хлопець, який теж проти шлюбу,
сказав: «Так, я це зроблю».
Він плакав.
Дуже гірко.
На завтра я пішла до лікаря.
Цей лікар каже: «О, добрий ранок, пані Брейді.
Ми думаємо, у вас невеличка гіпофізарна кіста.
Це дуже поширено. Я зателефонував вам, щоб про це сказати,
бо на вашому місці я хотів би знати».
«Це не те, що ти казав учора ввечері,
ти, гівнюк, який вважає себе героєм епізоду «Нещасного випадку».
У ці важкі для Служби охорони здоров'я часи
що за маніяк тобі дзвонитиме:
«О, у вас, можливо, рак мозку.
Солодких снів!»
Чортів...
Я пішла з його кабінету.
Я зателефонувала моєму агентові й сказала: «Скасуй тур».
Повернулась додому.
Мій хлопець готував вечерю. Я кажу: «Слухай, якось незручно.
Я не помираю».
Я не знаю, чи нормальні люди кажуть: «Це незручно. Я не помираю».
Але я додала: «Будуть ще обстеження. Вони не знають, що це,
але суть у тому, що ми ж учора заручилися, так?
Учора ввечері ми заручилися».
Він навіть не підняв очей від плити.
Він сказав: «Неостаточний діагноз».
Він одружиться, тільки якщо я буду при смерті.
Пояснюю про всяк випадок.
Це питання постало навіть не вперше.
Навіть не вперше... Мені байдуже на шлюб.
Чесно, мені байдуже.
Але якось ми були на весіллі друзів,
і я дивилась на їжу, яку там подавали.
Там були ці торти, повністю зроблені із сиру.
Просто офігезні.
І я в нього запитую: «Як думаєш, що ми їстимемо в день нашого весілля?»
Він каже: «Те, чим у той день тебе годуватимуть через трубку в лікарні».
Холодно.
Іноді важко зустрічатися з людиною так довго.
Ми розходилися декілька разів під час локдауну.
І сходилися, бо мені було нестерпно починати все спочатку у 30 з чимось.
Кохання сильне,
але фіксована іпотечна ставка на п'ять років сильніша.
Не в ці часи.
Я просто не могла.
Я спілкувалась онлайн зі спортивними хлопцями. І з відомими.
Не можу сказати, із ким.
Але я собі казала: «Час почати спочатку.
Заведи відомого хлопця.
Створи з ним брендовані стосунки в інстаґрамі.
Позбудься цього вилупка.
А тоді я думала: «Я не можу почати спочатку».
Я не можу себе цим обтяжувати.
Знаю, будуть усі ці захопливі перші побачення,
захопливі перші перепихони.
Але слідом за тим будуть і інші перші речі,
і цього я не витримаю.
Не хочу нову тримати в собі гази від 12 до 18 місяців,
доки не запевнюся, що людина в мене закохана.
А тоді одного недільного ранку
ви лежите калачиком і...
«Ти все ще хочеш будувати зі мною життя, хоча я і пукнула на твої яйця?»
Забагато вразливості, боже.
Я не можу знову знайомитися з чиєюсь психічно хворою матір'ю
і розуміти, чому приваблюю цього хлопця!
Приємно чути в залі сміх божевільних жінок,
які думають: «Ха, це я!»
І дуже важко думати про те, як починати все спочатку, коли...
Я з ним уже так давно, що, коли я востаннє була сама,
застосунків для знайомств ще не існувало.
І в мене тепер такі високі стандарти,
коли йдеться про те, що я шукаю в партнері.
Зараз я зустрічаюся з пристойною людиною, яка має пристойну роботу.
Він не комедіант.
Високі стандарти. Коли мені було 20, мої стандарти були занизькими,
і тому я зустрічалася з багатьма людьми.
Пам'ятаю, коли мені був 21,
я говорила з хлопцем напроти клубу в Едінбурзі,
і я сказала: «Ти не захочеш мати справу з такими, як я.
Я насправді стриптизерка».
І він відповів: «Це нічого. Я сидів у в'язниці».
Ніби це одне й те саме!
Це не одне й те саме, приятелю. Один із нас підприємець!
Я монетизую свої цицьки.
Але було чудово знову зійтися після розриву.
Тепер ти значно більше цінуєш партнера.
Ти позбуваєшся поганих звичок. Ходиш на нічні побачення.
Можливо, у вас є і погані сексуальні звички.
Не завжди,
але час від часу, якщо ви давно зустрічаєтеся.
Ви можете обходитися лише двома-трьома зручними позами
знову й знову.
Можливо, це поза, коли ви лежите на боку,
щоб не дивитися одне одному у ваші сповнені ненависті обличчя.
Опускаєте піжамні штани на декілька сантиметрів.
Непривабливо демонструєте одну сідницю.
Продовжуєте дивитися в телефон, хай би що там було на екрані.
Роблячи скриншоти ворогів.
Тоді раптом голос у тебе за головою каже:
«Ти можеш дивитися відео про котиків без звуку?
Я тут намагаюсь зосередитися».
Ти така: «Молода я ніколи не подумала б,
що комусь буде потрібно зосередитися на сексі зі мною».
Тоді один із вас скаже: «Давай трохи оживимо процес.
Почнімо говорити під час сексу».
Це була його ідея. Я і так багато говорю на роботі.
Він мені сказав: «Удамо із себе когось іншого».
І він сказав це посеред коїтусу.
А тоді, усе ще трахаючи мене, якщо ви не знаєте латини...
Тут є декілька інтелектуалів, на щастя.
...він продовжив: «Ким ти хочеш бути?»
І я запанікувала, боже. Я кажу:
«Брукліном Бекгемом?»
Я не знаю, про що говорити під час сексу.
Але я знаю, що в Брукліна офігезне життя,
повне непотизму й незаслужених можливостей,
дякуючи Вікторії і Девіду,
і я хочу урвати свою долю.
Цей маленький виродок робить, що хоче.
Зараз він наче шеф-кухар.
Днями я знову намагалась говорити про щось сексуальне,
і я сказала моєму хлопцеві: «Може, удамо, ніби я незаймана?»
А він такий: «У мене не така багата уява».
До стосунків із ним я вважала себе дуже сексуальною,
бо я займалася сексом.
Я вважала себе шльондрою.
Дуже католицький погляд.
«Я суперсексуальна, бо в мене був секс».
Це не так. Я дуже посередня. Я неймовірно нудна.
І я це з'ясувала, бо мене відчитали за кінкшеймінґ.
Я була на подкасті когось із покоління Z.
Термін «кінкшеймінґ» — це дуже їхня концепція.
Я просто не можу серйозно його сприймати.
Коли вони сказали
«Ферн, не займайся кінкшеймінґом»,
я відповіла: «Може, перестанете срати одне одному в рот, збоченці?»
Саме тоді я і подумала: «Передплати собі Telegraph».
Це я і маю на увазі, коли кажу про старіння.
Чи не тому в молодих це почуття жертви,
бо я не можу не сміятися, коли ви бавитеся в пісі-каки?
У мої часи ми виходили на протести проти війни!
Тобто, гадаю, люди з моєї школи виходили. Я не знаю.
Я навіть не знаю, про яку війну кажу.
І мені шкода, якщо...
Адже ми в прогресивному місті,
і я хвилююся, що людина, яка сидітиме за мною
в шапочці, що не закриває вух, раптом почне своє...
«Не займайся кінкшеймінґом!»
І мені шкода, якщо ви копрофіл,
але, якщо ви виросли в католицькій Шотландії,
від амішів вас відділяє лише один крок.
Тут нічого подібного немає. Лише Джейкоб Ріс-Могг. Ваш єдиний католик.
Це не те саме.
Тож це справжнє диво, що я обернулася такою трахаркою.
Це дуже сміливо.
У дитинстві мені багато брехали про секс,
і ось найбільша брехня. Її казала мені моя бабуся.
Вона була дуже милою, але глибоко релігійною жінкою.
Вона мала два види святої води.
На кожен день. І для особливих випадків.
Смерть і кома, так?
Якось, коли мені було 14, вона відвела мене в сторону,
і було видно, що їй незручно,
а я не хотіла, щоб їй було незручно.
Вона сказала: «Дівчинко, я знайшла в тебе в кімнаті деякі речі.
Вони для тебе шкідливі. Тобі не варто їх тримати».
І я подумала: «Ой, вона знайшла мої Marlboro Lights».
Ні. Вона знайшла упаковку тампонів.
Не знаю, скільком із вас це відомо,
але старі ірландки думають, що тампони компрометують незайманих,
і це божевілля,
бо я вбила б себе, якби член хоч якось нагадував тампон.
І я не хочу образити цим спільноту власників мікропенісів,
яких у цьому залі немає.
Усі вони зараз на власних шоу десь у глушині, так?
Але, серйозно, я не хочу їх образити. Я просто думаю, що дико наївно
припускати, що жінка шукає в піструні
те саме, що шукає в тампоні.
Тобто це було б справжнім кошмаром,
якби піструни мали здатність до поглинання!
Жодного випадкового сексу з партнером.
Бо тепер, якщо він трохи нечупара,
ти маєш його пиляти, коли хочеш сексу:
«Відіжмеш свого піструна у мийці?
Бо з нього крапле».
Йому довелося б витягнути себе з ліжка,
почуваючися приниженим, кастрованим,
присоромленим, і поплентатися у ванну.
«Вибач. Я ходив на пробіжку в дощ,
і він змок наскрізь через мої шорти».
Він узяв би свій роздутий, губчатий член,
вивісив би його через край мийки,
а тоді принижено викрутив би його,
як бармен віджимає ганчірку для миття посуду.
І повернувся б у ліжко.
Ти лежатимеш там, захищаючи свої цицьки руками.
«Припини капати на новий паркет!»
«Тепер можна й секс».
«Я вже не хочу.
Я просто хочу чоловіка із сухим членом».
Це стало б темою для розмови поміж жінок.
«Так, у її нового хлопця мокрий член».
Нікі Мінаж написав би про це хітову пісню.
«У мого чоловіка сухий член».
Добре зустрічатися з людиною довгий час.
Так втішно мати можливість повертатися додому з туру
і тинятися по дому
в худі твого хлопця, як дівчинка-дівчинка.
Але нещодавно я проносила його худі цілий тиждень,
і, оскільки я скунс, він почав смердіти.
Хлопець зібрався прати, і я сказала: «Ось твоє худі, друже».
А він відповідає: «Це не моє худі».
Тоді я подумала: «А й правда. Ти доволі худорлявий чолов'яга.
Я насправді ношу величезне худі мого літнього будівельника-албанця,
і я роблю це вже тиждень на очах у цього будівельника...
як психопатка.
Пропонуючи йому чай,
ходячи в його одязі.
Запитуючи його, як там справи з кахлями у ванній,
одягнена, як він!
Не згадавши про це жодного разу за весь тиждень,
щоб чувак думав, ніби його мозок викидає з ним трюки.
О боже.
Це мій спосіб сказати, що в мене є будинок.
У мене є будинок.
Це чудово. У тебе є будинок.
Домовласник більше тобі не указ.
Я подумала: «Перше, що я зроблю, це заведу собаку».
Я обожнюю собак. Я собаколюбка.
Не котолюбка.
В університеті в мене був кіт.
Це був жах.
Ви молодці, якщо врятували кота і добре з ним ладнаєте.
Мій кіт був дияволом.
Він шипів. Підпускав до себе раз на тиждень.
Це було схоже на життя з російською повією.
Секс-працівницею. Вибачте.
Але це був злий кіт, тож я подумала: «Я заведу маленького собаку».
А мій хлопець сказав: «Ти не можеш. Ти їздиш на гастролі.
Заведи кота.
Що ж, я завела кота.
У мене шикарний, розкішний кіт.
Не такий, що нападає на тебе безпідставно.
У мого кота вправлені мізки і є родовід,
і його можна колисати, як психічно хворого.
Це неймовірно.
Я люблю цього кота більше, ніж будь-кого з моїх батьків.
Місяців через шість
до мене прийшов сантехнік, який сказав, що коту самотньо.
Це був просто побіжний коментар, що коту самотньо.
Я купила ще одного кота, щоб допомогти першому.
Я так люблю свого кота, що купила йому кота.
Я люблю його більше, ніж ви уявляєте.
Попри це, я не котолюбка.
Я собаколюбка без собаки.
Ви розумієте, так?
Люди в моєму житті — ні.
Щойно я завела котів
і почала публікувати їх в інстаґрамі,
найближчі мені люди,
такі як мама, найкраща подруга останніх 20 років,
почали називати мене котятницею
і купувати мені огидні подарунки на тему котів.
Бридкі чашки з котами на них.
Дешеві картинки з жінкою, яка тримає на колінах кота.
І мені має це подобатися? Такий образливий подарунок.
Я люблю моїх котів, вони чудові.
Я виростила їх з кошенят.
Я за ними прибирала. Я їх люблю, бо в них дивовижні характери,
а не за їхню форму кота.
Це зовсім як у вас, друзі. Ви разом, так?
Ти його любиш. Пишеш про нього у соцмережах.
Я ніколи не насмілилась би подарувати тобі календар зі схожими лисими чоловіками...
і сказати тобі...
«Чому ти від цього не в захваті?
Вони всі смутно нагадують його за формою».
Ти насправді не дуже й лисий, тож вибач, що я це сказала!
Не хочу нікого кривдити.
Хоча на сцені я часто жартую на межі,
я не хочу нікого образити.
Я люблю своїх котів так, що аж соромно.
Я ненавиджу те, як сильно я їх люблю,
адже я завжди ненавиділа інших...
Не знаю, чому це так.
Коли люди надто люблять тварин, це закінчується погано.
Король тигрів,
той австралієць...
Розумієте, так?
Добром це не закінчилося, тож не варто любити тварин понад міру.
Крім того, існує кліше,
що люди з аутизмом мають кращий контакт із тваринами
і люблять заводити тварин більше, ніж нейротипові люди,
і я це відчуваю.
Мої коти поводяться зі мною так, як не поводяться люди.
Вони не засуджують мене чи якісь із моїх слів.
Я можу робити з ними речі, які не можу робити з друзями.
Я можу мастурбувати перед ними,
і вираз їхнього обличчя не зміниться.
Ти не можеш робити цього перед друзями, хіба що ти Льюїс Сі Кей.
Тоді ти можеш повернутися в тур.
Але, так, це приємно, це домашнє життя, яке я тепер маю.
У молодості я жила дуже хаотичним життям,
а тепер у мене гарне, нудне домашнє життя: лише я, коти і мій хлопець.
Але, коли в тебе аутизм, ти не відчуваєш, що вписуєшся в нього.
Але, попри той факт,
що я склала іспит на аутизм на п'ятірку,
я хвилювалася, називаючи це шоу «Королева бікіні з аутизмом»,
бо я подумала, що ви на мене подивитеся,
і, оскільки я не хлопчик із іграшкою, який сумно дивиться в підлогу,
ви подумаєте: «Вона бреше.
Щоб наживатися на аутизмі».
Я сказала моїй подрузі Елісон:
«Мої глядачі подумають, що в мене немає аутизму».
Елісон дуже ввічлива, і вона помовчала секунду,
а тоді сказала: «Не зрозумій мене хибно, Ферн.
Сподіваюсь, ти не образишся.
Ти більше не маєш про це хвилюватися.
Люди розуміють, що з тобою щось не так, уже через пару хвилин після початку шоу».
Я подумала, що це найкращий комплімент.
Мені було так приємно.
Бо напередодні постановки мені діагнозу усі навколо мені казали:
«Якщо це не аутизм, то що це в біса з тобою?»
Але, щойно мені поставили діагноз, усе перевернулося,
і люди вже казали: «Геть не схоже, що в тебе аутизм».
Я питаю: «Що ви про це знаєте?»
Ставлячи тобі діагноз, лікарі мають опитати одного з батьків,
тож вони розпитали про це мою маму.
Вони спитали: «Чи мала вона в дитинстві аутистичні риси?
Мама видала їм довгий перелік
найаутистичніших речей, які ви тільки чули в житті
і про які вона забула згадати.
Вона сказала: «Що ж, вона гарчала на незнайомих людей,
коли вони говорили до неї на вулиці.
Але ми просто вважали її злом».
Старий добрий католицизм у Середніх віках
І як мене не втопили при народженні?
«Ми просто вважали її злом».
Мені також сказали...
що в мене не може бути аутизму, бо я маю хлопця.
Бо, очевидно, люди з аутизмом — це обов'язково морські чудовиська.
Це справді дико, бо людина, яка це каже, припускає,
ніби чоловіки чують хоча б слово з того, що кажуть жінки.
Я наведу приклад.
Без мікрофона мене ніхто й не слухає.
Пам'ятаю, коли я була молодою,
я звабила одного ідіота, з яким познайомилась у гостелі.
І я його виграла. Вибачте за грубість!
І після цього він до мене повернувся й спитав:
«Ну, як тобі?»
І я кажу: «Паскудно. Було паскудно, друже».
А він такий: «А, добре».
Думаєте, він мене слухав? Думаєте, він шукав
цих непомітних проявів у жінках з аутизмом?
Ні!
Але, хай там як,
я нарешті починаю нормально почуватися зі своїм аутизмом.
Але ти й досі почуваєшся обділеною, ніби тобі не місце серед інших жінок.
Я вже не намагаюсь знайти собі там місце.
Коли я роблю спробу, виходить тільки гірше.
Але поєднання бажання вписатися в щось
і мій нещодавній близький до смерті досвід
змушують мене хотіти робити щось,
щоб почуватися прийнятою на сцені щовечора.
Я знайшла спосіб це робити. Мені потрібен один із вас.
Усе шоу я дивлюся на передній ряд
і думаю: «Хто схожий на нормального?
На людину, яка мені допоможе?» З моєю аудиторією це важко.
Допоможеш мені?
Добре. Як тебе звуть?
Добре, Оллі. Зараз я включу музику.
Можете включити щось романтичне, щось дуже романтичне? Так.
Ходи сюди. Поаплодуйте Оллі.
Візьми мікрофон.
Добре.
Я бачу, що ти прийшов із дівчиною.
Так.
Не дивися на неї більше.
«Люба Бруклін Бекгем...
Я хотів робити це під твою улюблену пісню.
На жаль, поставити Шанаю Твейн у театрі коштувало дуже дорого.
Надто дорого.
Тож замість неї грає це характерне лайно.
За годину ти принесла мені більше радості, ніж моя дівчина — за рік.
Щойно ми звідси вийдемо, я її кину, ха-ха.
Вона, схоже, цьому дуже рада.
Їй це взагалі не турбує.
Бувай, люба.
Наше кохання таке особливе.
Ти прекрасна, чуттєва, чарівна жінка,
і я хочу, щоб на мої яйця пукала тільки ти одна».
Твій голос тремтить від емоцій.
Так.
«Обіцяю цілувати твої зів'ялі груди щодня,
навіть коли ти будеш скелетом,
навіть коли будеш мертва».
О, не можу повірити, що це відбувається!
«Тому я освідчуюся...»
Як спонтанно! Не віриться, що ти робиш це в мене на роботі!
«Освідчуюся з цією каблучкою,
балансуючи на подушці, якою одного дня тебе задушу,
коли ти будеш смертельно хворою».
Оллі, ти не маєш удавати щастя. У тебе дуже радісний голос.
Я майже закінчив.
«Сподіваюсь, що ти скажеш «так».
Так! Відповіді на папері немає. Вона в моєму серці.
Тисячу разів «так». Дозволь доторкнутися до твоїх грудей,
щоб ми могли зробити це обов'язкове інстаґрам-фото
і показати, що я справжня жінка.
Твоє серце б'ється дуже швидко.
Поаплодуйте йому. Він був дивовижний.
Нарешті я відчуваю, що чогось досягла як жінка.
Ви, друзі, теж чудові. Ви зробили це шоу таким веселим.
Гарного вечора й решти життя. Я Ферн Брейді. На добраніч!
Переклад субтитрів: Сабіна Дадашева