Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Výborně, Augusto.
Skvělá práce.
To je ono. Nezapomeň dýchat.
- Dýchej a plav. - Někdo je pod vodou, pane instruktore.
Goyo! Jednou se vážně utopíš.
- A ven! - Ano, pane.
Goyo! Jednou se vážně utopíš!
Sklapni, Augusto!
Jdeš ven?
To není čaj.
Mám čtyři koncerty během dvou týdnů. Nebuď takový ras.
Přeju hezký den, sestro.
Já tobě taky.
To je v prdeli!
Já se na to vyseru!
Raz, dva, tři, čtyři, pět,
šest, sedm, osm, devět, deset.
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm…
27, 28, 29, 30…
GREGORIO ŠPANĚLŠTINA
Buena giornata, Goyito.
Ty taky, Mirando.
- Mirandito. - Buongiorno, zlato.
Dobré ráno, Goyete. Jak se daří?
Dobře. Jak se máš ty, Momo?
Vůbec jsem nespala.
Včera se stavila Cata.
Daly jsme večeři a sekly se u seriálu,
takže jsem pěkně mrtvá.
To není pravda.
Kdybys byla mrtvá, nebyla bys tu se mnou, Momo.
Vždyť víš, jak to myslím.
Národní muzeum výtvarného umění je tím nejvýznamnějším v Latinské Americe.
Za svých 120 let existence shromáždilo rozsáhlou sbírku
čítající více než 12 000 děl z různých období.
A teď se podíváme na jedno z mých nejoblíbenějších děl.
Pojďme.
Portrét mladé ženy od Rembrandta.
METRO BUENOS AIRES
- Ty jsi vyměnila zámek? - Jo.
- Fajn, posral jsem to. Už je to za náma. - Za náma?
- Skončil jsi v lochu, Migueli. - Co to plácáš?
Tři dny mě drželi na stanici. Nic tak strašnýho se nestalo.
Chyběla jsi mi. I kluci. No tak.
Celý den jsi byla pryč a on mě nepustil dovnitř.
Svýho vlastního tátu. Kam jsi zmizela?
Oběma jsem to zakázala.
Ptám se, kde jsi byla.
Začala jsem pracovat v muzeu v centru.
Aha. Tak to je super.
- Co děláš? - Jdeme dovnitř.
No tak, Migueli. Nedělej scény a běž.
A kam mám jako jít?
Hrabe ti? Fakt si myslíš, že odejdu?
Já tady bydlím taky. A jsou to i moje děti.
Ty mě posíláš pryč? Chceš mi snad zničit život?
Ne! O to ses postaral sám, Migueli.
Přestaň se chovat jako malý a zmiz.
Tak běž.
Je pryč?
Jo. Už je po všem.
Brácha je doma?
- Ne. - Ne? Fajn.
Ahoj, zlato.
Goyo, už je večeře!
- Můžu dál? - Jo.
No teda!
Vrátil ses k plátnu. To je skvělé.
Jak dlouho jsi nemaloval? Tři roky?
Čtyři a sedm měsíců.
Zapomínám na tu pandemii.
No krása. To je lidská postava?
- Očividně žena. - Jo.
Smyšlená?
Pracuje v muzeu.
- Takže skutečná. - Přesně tak.
A co tam dělá?
Patří k ochrance.
A čím tě tak inspirovala, že ses vrátil k plátnu?
Svojí krásou.
A něčím nepopsatelným.
Jdeme se najíst?
Budu v kuchyni.
Co se děje, zlato? Chybí ti?
Nebude se zlobit, že jsi ho sem nepustil.
Má tě moc rád.
- Je to tvůj táta. - Cutiho má radši.
Kdo ti to řekl? To není pravda.
Vůbec ne. Akorát si…
víc rozumí, protože si jsou podobní.
Kde jsi byl?
S Romi a potom s klukama.
Tys nám vybral kasičku?
Co je to s tebou, Cuti?
Jak to myslíš?
Nastoupila jsem do nové práce.
Měl jsi hlídat bráchu, a ne na celý den zmizet.
Tak co se děje?
Podívej, Cuti…
Pokud nehodláš nijak přispívat k chodu domácnosti,
budu tě muset poslat k tátovi nebo ke tvý přítelkyni.
Už je to tady. Takže mě vykopneš jako fotra?
Ani to na mě nezkoušej, ty spratku!
Z táty si vůbec neber příklad.
Na to jsi moc chytrý.
A nerozbíjej mi pánve, sakra!
To je ono, Goyo. Dneska ti to fakt jde.
Dej si padla.
- Augusto! - Promiňte, pane.
- Dobré ráno. - Dobrý.
V tomto muzeu máme rozsáhlou sbírku argentinského umění
včetně děl Cándida Lópeze, Prilidiana Pueyrredóna,
Emilia Pettorutiho, Xula Solara, Antonia Seguího,
Marty Minujín,
Antonia Berniho
a Leóna Ferrariho.
Ještě musím skočit pro jídlo.
- Mám doma akorát jogurt. - Já mléčné výrobky nemůžu.
Ne?
- Tak zítra. - Čau.
Tak zase zítra, Momo a Mirando.
Už jsem na cestě.
Jo, do hodiny tam budu.
Jdu na metro. Dorazím tak za 40 minut.
Dobře? Super. Tak pá.
METRO
Kvůli rekonstrukci
vlak nebude stavět na zastávce Las Heras.
Příští zastávka: Santa Fe.
Přestup na linku D.
Deset, 11, 13… 12…
Čtyři… pět, šest,
17, 18, 19, 20, 21, 22…
Příští zastávka: Santa Fe.
Přestup na linku D.
S dovolením.
Promiňte.
Pardon.
Jenom klid. Za chvilku se zase rozjedeme.
Přišel domů a dal si sprchu.
- No a? - Nikdy se nesprchuje před jídlem.
A pak šel k sobě.
Prý mu nic není.
Ale kecá. Vypadal nervózně. Zpanikařeně.
Nevynechal léky?
Ani pilulku.
Třeba se mu něco přihodilo.
Možná jo.
Přitom na tom byl tak dobře.
- Zase maluje. - To je super!
Dělá na portrétu nějaké holky z muzejní ochranky.
Aha.
Goyo?
Můžu dál?
Dělám rigatoni s bazalkovým pestem.
Jsi v pohodě?
Stalo se něco?
- Vyděsil jsem jednu ženu. - Jak jako vyděsil?
Je výjimečná.
V úterý nastoupila k nám do muzea.
Jako členka ochranky.
Aha.
Takže jste se viděli v úterý, včera a dneska.
Já ji jo, ale ona mě ne.
Kdykoliv jsem ji viděl nebo kolem ní prošel, nevšimla si mě.
Až dneska.
A vyděsil jsem ji.
Sledoval jsem ji do metra.
Do metra?
Pak ale zhasla světla a zastavili jsme uprostřed tunelu.
Znervózněl jsem a začal panikařit. Nemohl jsem dýchat.
Jasně. A když tě viděla v tomhle stavu, lekla se.
Udělal jsem na ni špatný dojem. Nikdy se mnou nebude chtít mluvit.
No počkej.
Hodně lidí má nějakou fobii.
Vlak zastavil, zhasla světla…
Podle mě jsi reagoval normálně.
Ještě to můžeš napravit. Já vyhrál i krušnější bitvy.
Kdy ty jsi bojoval v nějaké bitvě?
To znamená, že jsem překonal něco zdánlivě nemožného.
- Ahoj, zlato. - Ahoj.
Byla jsem s tetou Marce. Jak se máš, broučku? Na čem pracuješ?
Co to máš? Matematiku?
- Geometrii. - Aha.
Tak jo. Všechno v pohodě?
- Kde máš bráchu? - Sbalil si všechny věci a odešel.
Všechny?
Jo. Oblečení i a PlayStation. A pak odešel.
HISTORIE ZDVIŽENÉHO PROSTŘEDNÍKU
Ahoj, holky. Nemůžu se k vám připojit.
Dvanáctého hraju v Paraquayi. Do té doby nikam nemůžu.
Goyito.
Ale 14. hraju v Palaciu Paz tady v Aires, tak dojděte.
Mějte se.
Proč jim lžeš? Stejně jim nikdy nedáš lístky.
Ony dělají to samé. Poprosí o lístky a pak nedojdou.
Hudba je vůbec nezajímá.
- To jsou pokrytecký kámošky. - Ale pořád kámošky, tak je neurážej.
Vrátil se jí rotacismus.
Cože?
To znamená, že Saula ráčkuje.
Řekla „neurrážej“.
To je příklad rotacismu v opilosti.
Už zase? Označuje mě za alkoholičku.
Ale já vždycky vyslovovala R jako Francouzka.
Máma občas taky, pamatuješ?
Jo, když pila.
Prroboha.
To už by stačilo.
Eva? To je perónistický jméno.
- Jo. A taky biblické. - Není.
Ty, co se narodily po roce 1950, jsou pojmenovaný po Evitě.
Kolik jí je?
Odhaduju to na 47 až 50 let.
No teda! Tak ty ses zabouchl do starší ženy. Takzvané MILFky.
A zestárla dobře?
- Je hezká? - Ano, moc hezká.
A má zadek?
- Zadek má každý, Matute. - Já vím.
Chci vědět, jaký ho má.
- Souměrný. - Aha.
A kozy?
Souměrné.
A taky rozměrné.
Takže obrovský. Hezky.
A proč že si tě nikdy nevšimne?
Možná proto, že se soustředí na jiné věci.
Podle všeho má doma problémy.
- Je vdaná? - To nevím.
Ale má děti… Myslím.
Kdy se ti naposledy někdo líbil?
Před čtyřmi roky a šesti měsíci. Guadalupe Bazterrica.
Vždyť s ní byla taková nuda!
Mluvila jenom o broucích a pavoucích.
Tím se entomoložky živí.
No jo, já vím.
Měl jsem si dát citron.
Tak jo, potřebujeme plán.
Vídáte se každý den, ne?
Jo.
Hned zítra ráno za ní zajdi a zkus si ten dnešek vyžehlit.
„Ahoj, Evo.
Moc mě mrzí, že jsem tě včera v tom metru vyděsil.
Několikrát jsem tě chtěl oslovit.“
Hlavně zdůrazni, že fakt několikrát.
„Ale nevyšlo to.
A tak jsem tě sledoval. To jsem neměl.“
Tady zdůrazni, že si jsi vědom svojí chyby.
„Myslel jsem to dobře. Moc se omlouvám.
Jmenuju se Goyo Villanueva. Těší mě.“
Nechoď kolem horký kaše.
Kolem jaké kaše?
Prostě jí to řekni na rovinu, Goyito.
Ne, Matute. Už jsem se rozdělil.
Fakt jsem si měl dát citron.
Ta uniforma mi sedí čím dál hůř.
- No hrůza. - Kde vězíte?
- García bude zuřit. - Už jdeme, Charly.
- Tak zatím. - Zatím.
Počkej… co to bylo?
No co by? Snaží se mě sbalit.
- Fakt? - Vždycky mi lichotí.
Působí jako dřevo, ale v srdci mu plane vášeň.
Mně bohatě stačí ty moje návaly horka. Ty je nemáš?
- Ne. Beru vitaminy. - Aha.
- To je García! - Jasně.
- Tak Goyo. - Dobré ráno.
Co tu dělá ten magor?
To je ten chlap ze včerejška!
To bylo jen nedorozumění. Proto jsem tady.
To je Goyo. Pracuje tady jako průvodce.
- Ty sis ho nevšimla? - Ne.
Nevšimla. Proto došlo k tomu incidentu v metru.
Co se stalo?
- Eva Monte… - Zná moje jméno!
Eva Monterová mě včera zahlédla v metru.
Koukal jsem na ni, protože ji znám z muzea, a tím jsem ji vyděsil.
Ona mě totiž nezná.
No, to je…
Asi mě měla za nějakého podivína, co jsi chce obtěžovat.
Proto mi asi ukázala to sprosté gesto, když jsem vystoupil.
Nechtěl jsem vás vyděsit, Evo Monterová, jen pozdravit.
Proto jsem se přišel omluvit a oficiálně se představit.
Jsem Gregorio Villanueva a provádím tu ve španělštině.
Velmi mě těší.
Jasně. Ahoj. Taky mě těší.
Tak jo. Už jsi jí to vysvětlil.
Díky, Goyo.
Tak já se poroučím.
To si děláš srandu.
Chudák. Co jsem to provedla?
- Co jsi mu ukázala? - Ale nic. Prostředník.
- Ty jsi teda mrcha. - Jak jako mrcha?
- Tobě nepřijde divnej? - Ne. Podívej.
Je to zlatíčko. A je fakt chytrý.
To je možná pravda, ale ty nevíš, jak se na mě díval.
Měl takhle vykulený oči a šíleně se potil. Myslela jsem, že mě zabije.
- Chudák! - Hlavně klid. Už je to za váma.
Příště se na něj usměj a buď milá.
Tak jo. Rychle se oblíkej, než nám García zakroutí krkem.
Tato tapiserie pochází z roku 1660
a na vyobrazených výjevech
můžeme vidět kompozici a linie typické pro renesanci.
Barokní lem zdobí rostliny, zbraně,
ptáci, hudební nástroje
a v dolní části také erb markýze z Caraceny.
Půjdeme dál.
Ahoj!
Zdravím, Evo Monterová.
- Jak se máš? - Dobře.
Víš, že metro teď do osmi stojí?
A autobusy jsou narvaný. Nemám se jak dostat domů.
Mohu vám dělat společnost.
Pozvu vás na skleničku.
Ne, to nemusíš. Jsem na tyhle věci zvyklá.
Bydlím poblíž a stejně nemám co dělat.
Nebudete se nudit. Umím skvěle konverzovat.
Studoval jsem umění tady v Aires. A doktorský titul mám z Madridu.
No teda! Tak to je super.
A jak dlouho pracuješ tady v muzeu?
Od pondělí 24. června 2013.
Jsi v pohodě?
A co vy? Snila jste o práci v ochrance?
Ne.
To fakt ne.
Popravdě jsem chtěla být doktorka.
Ale sotva jsem dokončila střední.
- Pak mi umřel táta… - To mě mrzí.
To nic. Stalo se to už dávno.
A pak jsem musela pomáhat rodině a najít si práci.
Až mě nakonec život přivedl sem.
Takže to neděláte ráda?
Ale jo…
Baví mě to. Teda nevím. Záleží, kde jsem.
To muzeum se mi třeba líbí.
Ale někdy se docela nudím.
No… prostě nevím.
Práce je práce.
Teď na vás nádherně dopadá sluneční světlo, Evo Monterová.
Stejnou žlutou používal i Vincent.
- Kdo? - Vincent van Gogh.
Je to slavný holandský malíř.
Jo aha. Ten, co si uřízl ucho?
- Jo. - Toho znám…
- Jde o mého oblíbeného umělce. - Aha.
Měl bratra, který se o něj staral.
Jmenoval se Theo.
Můj se jmenuje Matías. Přezdíváme mu Matute.
Theo zemřel půl roku po Vincentovi. Matute je pořád naživu.
Vynikající.
Té barvě na vaší tváři se říká chromová žluť.
Od průmyslové revoluce ten pigment umíme vyrobit.
Tak to je bomba!
Ty toho tolik víš, Goyo.
Jsi vážně…
výjimečný člověk.
Hele, už je skoro osm.
- Perfektní. Pojďme. Slečno! - Jasně…
Tak jo.
Díky za společnost i za limonádu.
Máš to u mě.
Nic u vás přece nemám.
Rád jsem si s vámi popovídal.
Klidně mi tykej, Goyo.
Nemůžu. Trvá mi, než se osmělím. Pokud nemluvím s dětmi nebo teenagery.
S dospělými se nejdřív musím víc sblížit.
Jak myslíš…
Ty bydlíš někde tady, ne?
Ano.
Tak co jsi teda dělal v tom metru?
Chtěl jsem s vámi začít komunikovat jako teď,
ale v muzeu se mi to nepodařilo.
Tak jsem vás sledoval, abyste si mě konečně všimla,
ale akorát jsem vás vyděsil.
Tak jo…
Uvidíme se zítra.
Mně nikdy nikdo neřekl, že jsem výjimečný.
Možná tím myslela „divný“.
Jsi náš nádherný podivín. Máš radost?
Ano, obrovskou. Díky za radu, Matute.
Bráchovi děkovat nemusíš. Ale já musím letět. Mám práci.
- Promluvíme si pak, jo? - Dobře.
- Měj se. - Čau.
Je takhle hezká i v reálu?
- Nezaklepala jsi. - Měl jsi otevřeno.
Tys nás poslouchala?
Slyšela jsem jen, jak Matutemu děkuješ za radu.
Jdu na večeři s Julitou.
Líbí se ti?
To ti řeknu, až bude hotová.
Já myslím tvůj model.
Fajn.
A bavíte se spolu? Mluvíš s ní?
Ano. Dneska jsme byli na limonádě.
Aha. Tak to bych ji ráda poznala.
Příště můžeme jít ve třech.
No nic, Julita už je dole.
V toustovači máš jídlo, dobře?
Zatím ahoj.
Musíme tu ženskou varovat.
Ať tě to ani nenapadne.
Musí se dozvědět o Goyově stavu.
Určitě na to přišla sama. Je to velká holka.
- Velká holka? Jak to myslíš? - Prý je v našem věku.
Pardon, že ruším. Bylo to vynikající.
- Měj se, Marquito. - Dobrou noc.
Už to není malý kluk. Nech ho žít.
- Maximálně to zpacká. To bude dobrý. - Dobrý?
- Ty to snad neznáš? - Já nemám Aspergera.
Ne, jenom hromadu jiných problémů.
No tak, nech ho žít.
Nic špatnýho se nestane.
Dost.
Teď určitě řekneš, že jsem panovačná, furt ho hlídám…
Ne, že s ním manipuluju a dusím ho.
Že se k němu chovám jako k dítěti, který jsem sama nikdy neměla.
Ty modré dlaždice s bílými rohy jsou úžasné, Matute.
- Vím, že to chceš říct. - To vymyslel Goyo.
Mám Cabernet Franc z roku 2016. Bude vám chutnat.
Počkej. Co přesně znamená „v našem věku“?
Kolik je tobě, Saulo?
Dost.
Hned jsem zpátky.
Už zase, Goyo? Kolikrát ti mám říkat, že se utopíš?
- A ven! - Ano, pane.
Hej!
Goyo!
Ahoj, chlapče.
Mám jít pryč?
Ne.
Nudil jsem se, tak jsem se šel projít.
Vybral sis skvělé místo.
Už jsi někdy byl v muzeu?
Ne.
- A jsi tady sám? - Ne, s mámou. Ona tu pracuje.
A jak se jmenuje? Já tady taky pracuju.
Eva Monterová.
Nemám se tu potulovat sám, ale byl jsem znuděnej.
- Znuděný. - Cože?
Neříká se „znuděnej“, ale „znuděný.“
Použil jsi nespisovnou koncovku.
Já jsem Gregorio Villanueva nebo Goyo. Provádím ve španělštině.
Znám tvoji matku, Evu Monterovou.
Já jsem Martín Aguirre nebo Tato.
Těší mě, Tato.
Mě taky, Goyo.
Zítra ho bude hlídat sestra. A jo…
Vážně netuším, co si počnu.
Mám ze života chaos.
- Musíš to brát den po dni. - Já vím.
Den po dni.
No teda! Co jsi to dostala?
Od Charlyho.
Charly!
Pozval mě na kafe.
- Jo? - Dneska jsem ho odmítla.
Řekla jsem, že možná zítra nebo pozítří, ale…
- Chápu. - Prostě nevím.
Jenže… všechny tyhlety chvíle…
Víš, co myslím? To klábosení, pohledy, květiny, koketování…
Fakt si to užívám.
Samozřejmě i to, co přijde pak.
- Jo? - Jo.
Ale už ne to, co přijde na závěr.
Když jde všechno do kytek.
Ty kalichy a kadidelnice ukradli z kostela.
A k sedlům mají přivázané lidské hlavy, vidíš?
A co ta nahatá holka?
To je jejích bílá zajatkyně. Napůl v bezvědomí.
- Takže ji unesli. - Jo.
Je to velmi zajímavé dílo.
První velká malba, která zachycuje domorodce.
Já budu v roce 2051 prezident.
To zní skvěle.
Ale bude to chtít hodně přípravy.
Musíš se učit a rozumět lidem. Jejich problémům a potřebám.
Evo Monterová!
Zrovna probírám Návrat malónu
s tvým synem, naším budoucím prezidentem.
- Aha. Jasně. - Mami!
Goyo ví úplně všechno o každém obrazu v muzeu.
O každém ne. Ale o hodně z nich ano.
Jasně.
Tak pojďme. Ať nejsme doma moc pozdě.
No nic. Díky, Goyo.
- Užijte si víkend. - Díky.
- Ahoj. - Ahoj.
Gól!
No tak, lidi!
Musíme to pořádně oslavit. Gól!
No tak!
Ten byl parádní!
Nemůžu tomu uvěřit!
Do toho!
Nedokážu se s ní vyspat hned po našem prvním polibku.
Nemusíš nikam spěchat. To má čas.
No tak. Dávej pozor!
Začal jsem studovat sexualitu a objevil jsem spoustu věcí.
Vážně? Takže jsi koukal na porno?
To taky.
Ale moc jsem toho neviděl. Hned jsem to stránku musel zavřít.
Všiml jsem si, že měli všechno rozdělené do kategorií.
Anál, bondáž, podle etnika, velikosti koz…
- Takže jsi viděl skoro všechno. - Jo, skoro.
Masturbaci, MILFky, bisexuály, gaye, orgie, misionáře…
A s náboženstvím to teda nemá nic společného.
- Je to sexuální poloha. - Já vím, co to je.
Ty se díváš na porno, Matute?
Jako každej, Goyito.
A zaujalo tě z těch věcí něco?
Něco jo.
Některé věci by ale Eva Monterová určitě neudělala.
Jak to víš? Vždyť ji neznáš.
Divil by ses, čeho jsou lidi v soukromí schopní.
Co by podle tebe nechtěla zkusit?
Fisting, pissing, facial, scat…
To jsi toho viděl fakt hodně.
Ale tyhle věci se stejně poprvý nedělají.
Hlavně musíš vědět, co se ti líbí. Ty to víš?
Líbí se mi, co se děje tam dole.
Když se ti postaví.
To, co se děje na špičce. Se žaludem.
Jo, žalud je naše nejdůležitější erotogenní zóna.
Ženský mají klitoris, my máme žalud.
Včera se mi zdálo, že mi ho Eva Monterová líbala.
- Cože? - Včera se mi zdálo…
Nemůžu křičet. Že mi Eva Monterová líbala žalud.
- To musel být skvělej sen, co? - Jo.
Určitě bude zkušenější než já, ne?
To rozhodně, Goyito.
Určitě.
Jez, než ti to vystydne.
Pozvi ji na večeři.
Není to moc brzo?
V tomhle století ne.
Poslouchej.
Pozvi ji na večeři. Bude souhlasit.
No tak! Pozor! Copak ho nevidíš?
Nevidíš, co?
Tohle jsem vám říkala o Los dioses de la Pampa.
Sívori ilustroval dvě knihy Godofreda Daireauxe.
V roce 1902 Los dioses de la Pampa…
Uvidíme se zítra.
Evo Monterová!
- Pardon. Zase jsem vás vyděsil. - To nic.
- Omlouvám se. - Nic se nestalo.
Věděla jste, že tady máme Van Gogha?
Ne, nevěděla.
- Dokonce originál. - Aha.
Jedno z prvních děl, které Vincent namaloval v Paříži.
Bratru Theovi v dopise napsal, že se Paříži nic nevyrovná,
a i když tam neměl jednoduchý život,
francouzský vzduch prý dělal dobře jeho tělu i mysli.
Šla byste se mnou na večeři?
Já?
Ano, vy.
Proč já, a ne nějaká jiná žena?
Protože mě žádná jiná natolik nezaujala.
Goyo…
Vždyť jsme oba úplně jiní.
Navíc jsem o hodně starší než ty.
A taky…
Víš spoustu věcí, co já ne.
Akorát tě budu nudit.
Vy zase víte spoustu věcí, které neznám já.
Ta naše odlišnost nás právě spojuje, Evo Monterová.
Co jste sem přišla, úplně se to tu v mých očích proměnilo.
V sobotu by to šlo.
Můžeme se najíst u mě.
A ty bydlíš sám?
Ne, s mojí sestrou Saulou.
Ale nebude doma, protože má koncert v Paraguayi.
- Je to pianistka. - Aha.
Saula Villanueva. Možná ji znáte.
Ne, neznám.
Dobře, tak neznáte.
Budeme spolu sami.
Pokud přijdete. Protože sestra bude pryč.
Tak jo.
On někdo umřel?
Ne. Proč?
Tyhle šaty nosíš na pohřby.
Ale ne. Brala jsem si je na akce.
Nebo na pohřeb mámy Chichi Galarzy.
No jo vlastně.
Ty někam jdeš?
Jo. V sobotu se mám sejít s kámoškou.
Uvidíme. Ještě nevím.
Kdyžtak tě pohlídá teta a udělá gnocchi.
Jasně. Jo a došel nám šampón.
Zítra koupím nový.
To vám umožní prorazit hladinu a dostat se až ke dnu.
- Rozumíte? - Jo.
Jo? Super. Teď to zkusíme všichni.
Výborně. Skvělý přístup, Goyo.
Skvělý přístup, Goyo!
Goyo!
Goyo?
Náš Goyo?
Jo.
Ty jsi teda. Nejdřív jsi ho chtěla nahlásit a teď s ním jdeš na rande.
Není to rande. Jenom večeře.
Tak to jo.
A kam spolu jdete?
K němu.
- To jako fakt? K němu domů? - Co je?
- Co? - Takže je to rande.
- Ale není. - No tak.
Ale víš, že je trochu divný, ne?
Má jisté problémy.
Chodila jsi někdy s chlapem, co neumí lhát,
vždycky ti řekne, co si myslí,
je zdvořilý,
neuvěřitelně chytrý,
nikdy by ti neublížil, a ještě k tomu je to fešák?
To fakt nikdy.
Ani já ne.
Můžu ti půjčit řetízek.
- Budeš strašně sexy… - Přestaň!
- Co je? Vždyť je to pravda. - Ale no tak.
Připrav si tři témata do zásoby, kdyby náhodou stála řeč.
Ale nic o politice. Ta by vám mohla zkazit večer.
Životní prostředí je fajn.
Budeš působit ohleduplně a uvědoměle.
A samozřejmě umění. To je přece tvoje parketa.
Ale nezacházej moc do detailů, ať ti neusne.
Dobrý večer.
Ahoj, Goyo.
- Pojďte dál. - Díky. S dovolením.
No teda!
Máte to tu fakt luxusní.
Jde o francouzský neoklasicismus z počátku 20. století.
Vincent ve svých obrazech používal techniku víření.
Ta obloha vypadá, jako byla živá, ne?
No jo, fakt.
Máš pravdu.
Tihle lidi byli géniové, že?
Někteří je teda považovali za blázny.
A museli být trochu šílení, aby dokázali takové věci.
To je zjednodušený pohled neznalého člověka.
Žádná objektivní realita neexistuje.
Ta Vincentova byla nádherná a divoká.
To, co někteří nazývají „šílenstvím“, je jen jiný způsob života,
myšlení, cítění a existence ve světě.
Nepřijde ti, že někdy postupujeme vzad?
Oxymóron.
Jde o spojení slov, která si navzájem protiřečí.
- Jako ten váš postup vzad. - Jasně.
„Živí mrtví.“
„Věčný okamžik.“
Chápu.
„Ohlušující ticho.“
- Znám mnoho dalších příkladů. - Chápu.
Chtěla jsem tím říct, že se místo nějakého pokroku
spíš vracíme k horšímu.
Dneska má třeba každý svůj mobil.
A přesto k sobě máme dál a dál.
Chutnalo vám?
Jo. Bylo to výborné.
- Přinesu dezert. - Pomůžu ti.
To nemusíte. Jste tady na návštěvě.
No dobře.
Dobrý. Na.
- Podáte mi ten nůž? - Jasně. Můžu pustit hudbu?
- Určitě. V obýváku je reproduktor. - Dobře.
- Můžete k němu připojit svůj telefon. - Jasně.
- Tudy? Ne. - Ne. Tamhle.
Tak jo. Pardon.
Vždyť sis nedal ani víno.
To mám pít sama i to šampaňské?
Alkohol mi popravdě nedělá dobře.
A co je tohle?
- Co? - Čokoládová pěna s pomerančem.
- Tu taky dělal brácha? - Jo.
Chutná skvěle!
Jsem pěkný prase, co?
Ne, jste žena.
Fakt je to vynikající!
Vím, že jsi pěkně chytrý.
Máš jednoho bráchu,
který vaří jako sám Bůh…
Nemám pravdu?
A sestra je pianistka.
A slavná. To je ona, ne?
Jo.
Je vážně krásná.
A vedle ní je tvůj bratr.
Matute.
A rodiče ještě máš?
Mámu. Táta zemřel ve Vietnamu.
Je tamhle na té fotce.
Carlos Villanueva.
Ty jo. Takže umřel ve válce?
Ne.
Vietnamská válka trvala od 1. listopadu 1955 do 30. dubna 1975.
Jasně.
Táta umřel při dopravní nehodě
na ostrově Phú Quốc brzo ráno 2. října 2005.
Aha. Chudák.
Máma totiž řídila opilá.
A táta taky hodně pil. Jako moje sestra Saula.
Matute pije normálně.
Jasně. Chápu.
A vedle je tvoje máma?
Ne, to je Elena.
Máma mých sourozenců. Zemřela, když byli v pubertě.
Na infarkt myokardu.
Stalo se jí to u stolu, kde jsme dneska večeřeli.
Tam zemřela.
Já jsem syn z tátova druhého manželství.
Aha.
A…
- Máš tu někde její fotku? - Ne.
Je pořád naživu?
Jo. Bydlí se svým partnerem, Félixem Ruizem Allendem.
V Ohňové zemi.
Jmenuje se Magdalena.
Aha.
A čím se živí?
Ničím.
No, aspoň je oddanou manželkou Luise Allendeho.
Teda Ruize.
A taky je to matka.
- Manželka ano, matka ne. - Aha.
S mateřstvím hodně zápasí.
Ne všichni by měli mít děti.
- Můžu se teď ptát já? - Jo.
Tak jo. Vím, že máte aspoň jednoho syna.
- Jo. - Našeho budoucího prezidenta.
Přesně tak.
Jo. Ještě mám jednoho staršího. Říkáme mu Cuti.
Jmenuje se Cristian.
Je mu 16.
Netuší, co by chtěl jednou dělat, ale rád hraje fotbal.
Je skvělý jako jeho táta, Miguel, který taky kdysi hrál.
Bohužel to ale nedotáhl daleko.
Miguel? Takže máte manžela?
Těžko říct.
- Vy nevíte, jestli máte manžela? - Ne. Teda… ano, mám.
V tuto chvíli jsme ale od sebe.
Nebo se spíš od něj distancuju.
Takže tak.
A bývala jste s ním šťastná?
Jo.
Bývala.
Na začátku určitě.
Ale nic nezůstane stejné.
Víš? Změnil se. A já taky…
Popravdě nechápe, co se se mnou stalo.
Vlastně tomu pořádně nerozumím ani já.
Je ze mě zmatený, to ho rozhodí a pak dělá hlouposti.
Víš? A o to jde.
Můžeme změnit téma?
Samozřejmě.
Teplota planety se podle odhadů letos zvýšila o 1,2 stupně.
Pokud naroste o šest,
život na Zemi, jak ho známe, zanikne.
Víš, žádný můj vztah nedopadl dobře.
Ale fakt žádný.
Nikdy.
Četl jsem statistiku, podle které většina lidí
nikdy nebude šťastná víc než na 60 procent.
Některé výjimky jako třeba Inuité,
duchovní učitelé a některé amazonské kmeny
se dostanou až na 80 %.
Ty jo, takže šťastní lidi jsou vlastně fakt divní.
Podle statistik ano.
Vstávej.
Goyo.
Jsi úplně jiný než ostatní chlapi.
Jsi tak…
tak…
Nedokážu to popsat, ale líbí se mi to.
Mám Aspergera. To asi bude tím.
No jo. Možná.
Vadí vám to?
Ne, nevadí.
Jinak bych tu nebyla.
Trochu mě to ale znervózňuje, protože…
Nevím. Prostě…
Nikdy jsem nebyla s nikým, jako jsi ty.
Musím na záchod.
- Aha. - Takže?
- Ten je tamhle. - Dobře.
- Tudy a doprava. - Díky.
Goyo?
Ráda jí rukama.
Nabrala si tu pěnu na prst a olízla ho.
Jo, rozhodilo mě to.
Ale pak jsem se přestal dívat a bylo to v pohodě.
Nejspíš se baví. Je na záchodě.
Volám ti z koupelny nahoře.
Jo, vypadá to slibně.
Když chtěla změnit téma, dal jsem na tvoji radu.
Žádná politika.
Mluvil jsem o prostředí.
- Evo Monterová? - Goyo.
Ahoj.
Promiň.
Nemohla jsem tě dole najít, tak…
To jsem já?
Ještě není hotová.
Jak jsi mě dokázal nakreslit?
Z hlavy.
Tohle je naše první setkání.
Váš první den v muzeu.
Zrovna pršelo a vy jste zápasila s deštníkem.
Až bude hotová, můžu vám ji dát.
Takhle jsi to tu vyzdobil ty?
Ano. S pomocí kamarádky mojí sestry Sauly,
Julie di Pietro.
Možná ji znáte.
Ne, já neznám nikoho.
Ani ji? Tak nic.
Pojď za mnou.
No tak.
Dobře.
Lehni si ke mně.
Obejmi mě.
„Kdekoli byla Eva, tam byl ráj.“
To je Adamův epitaf Evě z jedné knihy od Marka Twaina.
- My se líbáme, Evo Monterová. - Jo.
Já vím.
Mám pokračovat?
Můžu?
Jo.
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
Vy už odcházíte?
Jo, musím osvobodit sestru. Hlídá mi našeho prezidenta.
Chápu.
Dáte si nejdřív něco k snídani?
Ne, to je v pohodě. Děkuju.
- Mám vám zavolat taxíka? - To nemusíš. Pojedu metrem.
To je několik bloků odsud.
Vážně vám zavolám taxíka.
Bude to rychlejší a pohodlnější.
Najdu telefon.
Dobře.
- Bavila jste se? - Ano. Skvěle.
A ta malba je vážně nádherná.
Tak se měj, Goyo.
Ahoj.
- Díky. - Až dorazíte, napište.
- Že jste dobře dojela. - Jasně.
Dobré ráno, pane.
A podívej.
Tyhle se pojí se slávou, ochranou, úspěchem…
A tady je máma. Dobrý večer.
Co tady děláš?
Chtěl jsem vidět svý děti.
Teda dítě. Druhý prý bydlí s přítelkyní. Včera mi o tom říkal. No šílený.
Kde máš tetu Marce?
Odešla.
Poslal jsem ji pryč.
Už jí tu nebylo třeba.
Má doma práci, tak jsem jí řekl, ať jde.
A víš co? Začal jsem dělat v myčce.
Super. To jsem ráda.
Jo? Takhle se tváří, když je ráda?
Ne, měla bys jásat, jak je super,
že konečně zase makám a můžeme zpátky k sobě.
Ne, nemůžeme.
Jak to, že ne?
Prostě ne.
Proč bych se nemohl vrátit?
Co děláš?
- Co ti zas přelítlo přes nos? - Nic.
- Tak jsi mě hnala do práce. - Běž pryč, tati.
A teď mě tu vůbec nechceš.
Pomáhám klukovi s úkoly. Mám práci…
Ve všem jsem tě poslechl a ty mě akorát zase vyháníš.
Co máš furt kurva za problém?
- To mi vysvětli. - Ne, tati.
- Co po mně ještě chceš? - Abys odešel.
A kam mám jako jít?
Zůstanu tady. Je to i můj dům. A moje děti.
Nikam nejdu. S někým jsi byla, co?
- To je absurdní. - Určitě. Vyklop to.
Tati, běž pryč!
- Řekni to! - Tak už běž.
A dost! Přestaň s tím, jasný?
- Snažím se zachovat správně. - Pusť ho!
A ty mě budeš respektovat, rozumíš?
Ne… počkej.
Promiň, Evo. Odpusť mi. Já nechtěl…
Běž pryč.
- Ne! Počkej! - Vypadni!
Já fakt nechtěl!
- Táhni! - Ale já…
- Zlato! - Zmiz odsud!
- Dobře. Už jdu. - Vypadni!
To nic, broučku. Už je to dobrý.
Je po všem. Nic se nestalo.
Táhněte všichni k čertu!
Co po mně ještě chcete?
To nic, zlatíčko. To bude dobrý.
Příště ho nepouštěj dovnitř.
- Vecpal se do dveří, když jsem se vracel. - Broučku! To nic.
Už je po všem, zlato.
Hlavně klid.
Uděláš pro mě něco? Přines mi led, jo?
Vedl jsi ty, nebo jsi to nechal na ní?
Skoro všechno navrhla ona. Myslím, že jsem to zvládl.
Výborně.
- A líbilo se ti to? - Moc.
Super.
Teď se hlavně drž na uzdě a nepředbíhej.
Nejdůležitější je, jestli se po probuzení cítila šťastná,
nebo se chtěla zastřelit.
- Proč by to dělala? - Protože se jí to nemuselo líbit.
Prý se mnou skvěle bavila.
To potom není co řešit.
Jo. Sedmnáctkrát se usmála a osmkrát nahlas rozesmála.
To je hodně, ne
Hlavně ale zůstaň v klidu.
Počkej, až ti nějak naznačí, na čem jste.
Dobře.
- Matute? - Co je?
Prosil jsem ji, ať mi napíše, až bude doma, ale neozvala se.
Ve 12:42 jsem jí poslal zprávu.
Ještě ji neviděla. Ani nedošla. Je tu jen jedna fajfka, vidíš?
Jo, vidím.
A teď to schovej.
Jsme na zápase. No tak.
AHOJ, EVO. JAK SE MÁTE? JSTE V POŘÁDKU?
No tak! Čtyři? Kdybych znal tvoje jméno, pořádně bych ti vynadal.
- Není divné, že pořád neodpověděla? - Tak utíkej!
Tomu klukovi je 20 let. Přidej!
Myslíš, že se něco stalo?
- Běž! Tamhle! - Matute!
Do prdele!
- Kam jdeš? Na záchod? - S dovolením.
- Pardon. - Hej, Goyo!
Houknete na něj?
- Goyo! - Někdo vás volá.
Kam jako jdeš?
- Vůbec mě neposloucháš. - Ale poslouchám!
Pohádal ses s přítelem?
- To je brácha, kurva. - Že je kurva?
Goyo!
Gregorio, můžeš počkat?
Co se stalo, sakra?
Důležité věci, které tě nezajímají.
Už tě poslouchám celou věčnost. Řekl jsi snad něco novýho?
Víš co?
Seš pěkně sobeckej hajzl.
Schválně jsem tě vzal na zápas…
Aby nám nadávali do gayů.
Do kurev. To je o dost horší.
Protože jsi přede všema ztropil scénu.
Já za to nemůžu!
- Ale jo. - Ne.
- Jo, můžeš… - Ne!
Já vím, co se děje.
Jednou ses vyspal s ženskou a teď jsi zamilovanej až po uši.
Teď se ale bojíš, že tě ignoruje.
Celou dobu čumíš do telefonu
a řešíš podělanou fajfku.
Zkazil jsi náš plán.
Já nic neudělal. Můžeš si za to sám.
Víš co?
Vypadni. Už tě mám fakt dost.
Do prdele. Podívej se, co ti udělal.
- Nic. Jsem v pohodě. - Chceš na pohotovost?
- Pojďme. - Nic mi není.
- Fakt ne? - Neboj. Jsem v pohodě.
- Ty jsi u Romi? - Jo.
Jak dlouho si myslíš, že tě tam její rodiče nechají?
No tak, Cuti. Musíš se sebou něco dělat.
Takhle to dál nejde.
Já vím. Možná mě vezmou v místním baru.
Odchází jim umývač nádobí.
Aha. Tak to je fajn.
Mám tu zůstat?
Aby k tomu nedošlo znovu?
Jasně.
Jo.
PŘÍCHOZÍ HOVOR: MATUTE
Jeden za 500, tři za 1000.
Nechcete draka? Živím tři děti.
- Tři za 1 000! - Zavolejte ho, prosím.
Tři za 1 000.
Jeden je za 500! Chcete ho?
Ano?
Zdravím. Hledám paní Evu Monterovou.
A vy jste kdo?
Goyo!
Chlapče!
To je Goyo, mámin kamarád.
- Pojď dál. Řeknu jí o tobě. - Dobře.
Ty musíš být Cuti.
S dovolením, pane.
- Mami. - Ano?
- Je tady Goyo. - Kdo?
Zdravím, Evo Monterová.
Co tady děláš, Goyo?
Neposlala jste mi tu zprávu.
Tak jsem napsal já vám, ale neodpověděla jste.
Ani vám nedošla.
Dostal jsem strach, a tak jsem radši stavil.
Mámě se rozbil telefon.
Jo.
Tím se všechno vysvětluje.
To je pro tebe, chlapče.
Díky.
Goyo, odkud znáš moji adresu?
Uložila se mi v telefonu, když jsem vám objednával taxík.
Aha.
- Hele! Drak s argentinskou vlajkou. - Je hezký.
Taky jsem donesl tuhle rostlinku. Může být pro vás, nebo pro Cutiho.
Ne. Já si ji vezmu.
Tak teda pro vás.
Ta je krásná.
Moc krásná.
- Máte modřinu. - Já vím.
Před chvilkou jsem upadla na ulici.
Udělám vodu na maté. Dáš si?
Ne.
A čaj?
- Jo. - Dobře.
- Mám ti s tím pomoct? - Ano, prosím.
Kdes toho chlapa vzala? Vytáhla jsi ho z nějaký cely, ne?
Takové věcí neříkej.
Je to kolega z práce.
A ty s ním pícháš?
Takhle se svojí matkou nemluv!
Jo, nebo ne?
Prý jsi byla včera u něj.
Prosím tě, Cuti!
Ať nelituju, že jsem tě vzala zpátky.
No tak.
Půjdu si k Romi pro věci.
Dobře.
- Zkuste si to, Evo. - Mám?
- Je fakt vysoko, že? - Je.
Ještě ti zavolám. A pokud nebude pozdě, stavím se.
Už je tady. Měj se.
Goyo, volal jsem ti snad stokrát.
Co se stalo? Ukradli ti mobil?
Ne. Došla mi baterka.
Kde jsi byl?
Jaký byl tvůj koncert v Paraguayi?
Fajn. Teda… nic moc. Musím víc cvičit. Ale publiku se líbil.
No tak. Ty se furt zlobíš? Kde jsi byl?
V Pargue Patricios.
Co jsi tam dělal?
Ty jsi jel za Evou?
- Ona bydlí Parque Patricios? - Jo.
Počkej!
Ty ses s ní vyspal?
Jo.
Kde? V Parque Patricios?
- Včera a tady. - Měli tu večeři.
Ty jsi o tom věděl?
Evě Monterové se rozbil telefon. Proto neodpovídala.
A má na tváři modřiny.
Prý upadla na ulici,
ale lhala mi, protože to je hematom, a ne šrámy.
Abys neskončil v pěkný bryndě.
Každý pár to má jinak. Někdy nejsou doopravdy od sebe.
Ona je vdaná?
Už se tam nikdy nevrátíš a nebudeš se s ní vídat, Goyo.
Proč ne, Saulo?
Moc tím riskuješ. Ten její manžel by mohl ublížit i tobě.
Netušíš, do čeho jdeš.
A jak můžeš vědět, že jí to udělal manžel?
Jistě nijak, ale připadá mi to jasné.
Tak jo.
Nejdřív si chvíli odpočineme a pak se v klidu společně najíme.
Budu se s Evou Monterovou vídat dál.
Musíme něco udělat. Má ho omotanýho kolem prstu.
Využila toho, že tady nejsem.
Vecpala se dovnitř, dala mu a teď je jí posedlý.
A ona se vrátila ke svýmu chlapovi. Typická zlatokopka.
Nechápu, kde na ty teorie chodíš.
Je to hodná ženská.
- Co to tam sakra máš? - Goyo hlídá, kolik toho vypiju.
Vsadím svůj klavír na to, že je to zlatokopka.
Zajdu si s ní promluvit.
Ani náhodou.
Akorát mu to zkazíš. Je dospělej.
- A má Aspergera. - Je šťastný. Máš ho podporovat.
Podporovat?
Jasně.
Dokud z toho nebude úplně v hajzlu.
MOJI ŠAMPIONI
Tamhle.
- U tý myčky? - Ano.
LA TORRE MYČKA AUT
Počkejte tady.
Pane Migueli!
Pan Miguel Aguirre?
Migueli!
Migueli, někdo tě hledá.
Dobrý den, pane Migueli Aguirre.
Promiňte. Nebudu vás dlouho zdržovat.
Chci si promluvit o Evě Monterové.
A vy jste kdo?
Gregorio Villanueva. Pracuju s Evou v muzeu umění.
Je to skvělá žena a zaslouží si mít po svém boku hodného muže.
Někoho, kdo se o ni dokáže postarat
a chovat se zodpovědně.
Má na tváři modřiny.
A nevěřím jí, že upadla někde na ulici.
Pokud jste ji praštil vy,
chci vás požádat, abyste to už nedělal.
- Dost! - Máš problém?
- Nech toho! - Ty moulo!
- Přestaň! - Tak co?
- Proč mi říkáš, co mám dělat? - Přestaň!
Uhni! Co je to sakra za troubu?
- Zmiz! - Blbeček!
- Kdo tě češe? Máma? - Už toho nech!
- Přestaň. - To stačí. Už je po všem.
Stůj!
Jeďte!
Víš, že včera jeden chlap zíval u Rembrandta?
To musel být pěkný idiot.
Na.
Jdu zpátky do práce.
Italové čekají.
- Ahoj, Mirando. - Ahoj, Evo.
Promiň, Goyo, můžu s tebou na chvilku mluvit?
Tak já si mezitím odskočím.
- Díky. - Nemáš zač.
Je to pravda?
Fakt jsi šel za mým manželem?
Goyo, proč?
Protože vám ubližuje.
Co se do toho pleteš?
Proč?
Nepotřebuju tvoji pomoc.
Akorát jsi to zhoršil.
Myslel si, že s ním nechci být kvůli někomu jinýmu, a tys mu to potvrdil.
To jsi neměl, Goyo!
Nepotřebuju, abys mě chránil.
Kdo si myslíš, že jsi?
V sobotu jsme se pomilovali.
No a?
Myslíš si, že jsme spolu?
Ne, Goyo, nejsme.
Byla to chyba. Ty za to ale nemůžeš.
Je to moje vina. Nechala jsem se unést.
Na tom přece není nic špatného.
Ale je. Udělala jsem příšernou věc.
Potřebovala jsem někoho, jako jsi ty, kdo by si se mnou povídal
a choval se ke mně hezky.
Na tvoje city jsem nemyslela.
Copak to nechápeš?
Ne, nechápu.
Goyo…
Podívej se na mě, prosím.
Goyo, udělala jsem chybu,
protože teď očekáváš něco, co ti nemůžu dát.
Rozumíš?
Ne! Nerozumím.
Vážně to nechápu!
Dvacet, 18, 16…
Goyo!
U dveří…
- Eva, že? - Ano.
Seďte.
Já jsem Saula.
- Gregoriova sestra. - Dobrý den.
Ráda vás poznávám. Jak se má Goyo?
Dali mu sedativa.
Jde tady o vážnou věc.
- Mohlo to skončit špatně. - Jo.
Já vím.
Takže vy to víte?
A víte i o bratrově situaci?
- Ano. - Ale nepovažovala jste to za důležité.
- Nebo vám je prostě ukradený? - Ne, záleží mi na něm.
Teď vám nerozumím.
Když jsme byli spolu,
nejdřív jsem o tom přemýšlela.
Ale…
po nějaké době jsem přestala.
Bylo to…
Bylo to krásné.
Pro nás oba.
Vím, že jsem udělala chybu.
Ale zároveň to tak neberu. Je to matoucí.
Já…
Nikdy jsem nepotkala podobného muže.
Moc mi jeho společnost prospěla.
Ale vy neprospíváte jemu.
To teď musíte mít vždycky na paměti.
Nechtěla jsem mu ublížit.
Ale stalo se.
Co sakra děláš?
- Nikde se tu nesmí kouřit. - Jsme v nemocnici.
Dochází ti, že se pokusil zabít?
Ne, jenom byl rozrušenej. Bylo toho na něj moc a přestal se ovládat.
No tak, Matute. Snad mi to nebudeš vyvracet.
Postavil se doprostřed silnice. To nikdy neudělal.
Zabouchl se do bezohledný mrchy.
Není to mladá holka, která netuší, co dělá.
- Ale to je fuk. Už se neuvidí. - Proč ne? Ty jsi s ní mluvila?
- Samozřejmě. - Ale ne.
Víš co?
Klidně si brblej, že je dospělej, že ho mám nechat žít a že si poradí.
Tady mám jasný důkaz, že ne.
Co to vyvádíš?
Spadla mi.
Ahoj, Magdaleno.
Díky.
- Gregorio je u sebe? - Jo. Dám mu vědět.
To nemusíš.
Jenom klid, Saulo.
Vždyť mě zná. Nemáš se čeho bát.
Tvoji sourozenci mi všechno řekli.
Slyšíš mě?
Čas je neúprosný, víš to?
Všichni stárneme.
Ale má taky jednu přednost.
Každý zdánlivě zásadní problém
se jednou změní v pouhou historku
nebo na něj zapomeneme.
Já na Evu Monterovou nezapomenu nikdy.
Nebudu na tebe sahat.
Neboj.
Gól!
- No tak, chlapi. Běžte! - Bravo, Cuti!
Je krásná, že jo?
Tak jo. Můžu?
Koukej.
Bude ti moc slušet.
Každá holka se do tebe zamiluje.
Myslím to vážně.
Taky jsem ti koupila jednu klasickou. Znám tvůj styl.
Podívej.
Líbí se ti?
Nechceš si ji obléct?
Později si ji zkusím.
Tak jo.
Nikam ti neuteče.
Ahoj.
- Čau. - Jak se máš?
Nevíš náhodou něco o Goyovi?
Pořád má volno.
Aha. A do kdy?
Nevíš?
- Ne. - Ne?
- Ne. - Tak nic.
- Měj se. - Zatím.
Říkáš mi, že jsem starej?
Ne, jenom sexistickej. Nic víc.
Goyo nechce jít dolů. Jdu ven.
A Magdaleno, neměla bys mu teď říkat, že na něj čeká hromada jiných holek.
Cože? Teď tě nechápu.
To říkáš kvůli těm košilím?
Když jsem je Gregoriovi ukazovala, byli jsme sami.
Kde ses schovávala?
Já s tebou nesouhlasím, Saulo.
Všichni víme, že Goyo už není malý kluk.
Je to dospělý muž.
A teď se chová jako každý odmítnutý chlap.
Jako chlap, co dostal košem, ne?
Ne. On je tou ženskou posedlý.
A ty ho ženeš zpátky za ní. Chceš, aby zase dopadl stejně? Nebo hůř?
Saulo, dost.
Ty sklapni. Tys ho chtěl podporovat.
Projde si tím, co je třeba. Nemusíš se do toho vkládat.
Bude v pořádku.
To si přeješ ty. Aby bylo všechno v pořádku.
Ty snad ne?
Ani to nezkoušej.
Tobě vůbec nejde o něj, jenom o sebe.
Chceš se rychle vrátit ke svýmu bezstarostnýmu životu v pustině.
- Tady se akorát dusíš. - To stačí.
- Nepřijela jsem poslouchat tohle. - Tak proč?
Kvůli svýmu synovi.
Myslíš si, že jsem ho nikdy neměla ráda, ne?
Milovat někoho je dost složité.
Přestaňte do sebe rýt.
Teď se to vážně nehodí. Musíme myslet na Goya.
Chceš, abych se cítila provinile.
To zvládám i bez tebe.
Už jenom proto, že jsem ho porodila.
To já ho přivedla na svět takového, jaký je.
To není ničí chyba, Magdo.
Fakt to nechápu.
Snažím se znovu a znovu,
ale stejně mu nerozumím.
A on nerozumí mně.
Je to strašně frustrující a bolestivé,
nemoct se sblížit s vlastním synem.
Neumím mu dát, co potřebuje, protože netuším, co to je.
Vy dva ale podle všeho jo.
Jediný hendikep tady mám já.
Ty ani nevíš, že Goyo není nijak hendikepovaný.
Přestaň se po mně vozit. Nemusíš mě tak nesnášet.
Vím, že jsem mezi vás nikdy nezapadla.
Ani jako manželka,
ani jako matka,
ani jako macecha.
A taky
jsem vás slyšela říkat,
že ze smrti svýho táty
na ty debilní dovolený ve Vietnamu viníte mě.
To není pravda.
Neměl zapnutý pás. A nabourali do nás zezadu.
- Byla jsi opilá, Magdaleno. - Pamatuješ si ho vůbec?
Byl o hodně opilejší než já.
A někdo řídit musel.
Jenže umřel.
A všechno šlo do kytek.
Nevěděla jsem si rady.
A tak jsem utekla.
A potkala Félixe.
A on mi rozuměl.
Taky totiž odněkud utekl.
A na venkově se schovává dobře.
Byla jsem sobecká.
A nezodpovědná.
Prostě k ničemu.
Cítila jsem se hrozně.
Jako špatná matka.
Dělala jsem, co jsem svedla.
I to, co mi nešlo.
Nakonec ze mě nic nezbylo.
Jdu na chvilku k Julitě.
Tohle si vážně nezasloužím.
Nevím, jestli se můj syn pokusil zabít.
Nerozumím mu.
Je to pro mě fakt těžké.
Mám se co učit.
Musím ho konečně pochopit.
To nic. Promiň.
Evo.
CÍLOVÁ STANICE: NEMOCNICE
Příští zastávka: Las Heras.
Co tady děláš, Saulo?
- Musíš na tu ženskou zapomenout. - Ne!
Je úplně jiná než ty. Vedete naprosto odlišné životy.
Ty Evu Monterovou vůbec neznáš.
Ne, ale vidím, jak se kvůli ní cítíš.
Za to nemůže Eva Monterová, Saulo!
Nekřič, prosím.
Není to její vina. Eva Monterová za nic nemůže!
Taky má problémy, o kterých nevíš, Saulo.
Neví, co by ji udělalo šťastnou, protože na to zatím nenarazila.
Nikdy nepoznala opravdové štěstí.
Má strach a ten jí nedovolí přemýšlet.
Bylo nám spolu dobře, ale pak o nás začala pochybovat.
Mám tě ráda a bojím se o tebe. Nic víc.
Pokud nedokážeš přijmout Evu Monterovou,
nemůžu ani já přijmout, že se o mě bojíš.
Dobré ráno.
Dobré ráno, madam.
Co to je?
Chceš mu to vzít?
Ne. Zanes mu to sama.
Dáte si kávu? Je čerstvá.
Tak jo. Děkuju.
Můžu dál?
Ty jsi teda fešák.
Smoking ti vážně sekne.
Je pro zvláštní příležitosti.
No ovšem.
Ta se ti vážně povedla.
Ona je tvoje múza?
Jo.
Chápu.
Jako ty renezanční múzy.
Třeba… Simonetta Vespucciová.
Víš, o kom mluvím, ne?
Vím.
No jo. Ty se v umění vyznáš.
Múzy se objevovaly v životech umělců proto,
aby je inspirovaly.
Aby jim umožnily prozřít.
A to je něco skvělého.
I když se to zdá jako málo, i když nikdy nedostaneš víc…
je to obrovský dar.
Přímo zázrak.
Nemám pravdu?
Dobré ráno.
Dobré ráno, madam.
Tak já jdu.
Šťastnou cestu. Pozdrav Félixe.
Jasně že pozdravím.
Ty odcházíš?
Jo.
Potřebujete nový deštník, Evo Monterová.
Já vím.
Už je hotová?
Pořád tu sobotu 27. října považujete za chybu?
Ne.
Vím, že jsem ti ublížila, Goyo.
Říkala jsem, že mi vztahy vůbec nejdou.
Všichni máme nějaké chyby.
Vás ale trápí něco horšího.
Přestala jste si věřit.
Pátráte po něčem, co už je dávno vaše.
Nevidíte, jak jste ve skutečnosti silná.
Máte dvě zdravé děti, které vás zbožňujou.
- Jedno z nich bude prezidentem. - Jo.
A taky máte mě,
muže, který je úplně jiný než všichni vaši bývalí,
ale který vás bude milovat takovou,
jaká jste.
Ztracenou a s chybami.
Překlad titulků: Veronika Kursová