Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
E timpul să aflați povestea de la noi. Povestea generației de aur.
Ce jucători au fost acești Balint, Lăcătuș...
România a fost o mare putere în fotbal, timp de două decenii.
În anii '80 la nivel de cluburi și în anii '90 la nivel de națională.
Am ajuns la mondialul din '90 și am trecut de grupe.
Ne-am calificat în sferturi la Cupa Mondială din '94.
Hagi e regele fotbalului. Asta e părerea mea. Regele fotbalului.
Cine a zis că e regele, a zis bine.
Ne-am calificat la Euro 96,
am trecut de grupe la Mondialul din '98 și am ajuns în sferturi la Euro 2000.
Plus că am învins Anglia pe unde am prins-o. Asta înseamnă ceva.
România!
Am fost prezent la toate, ca fotbalist sau în staff-ul tehnic,
și tare îmi plăcea când auzeam „Hai, România!”
Tras unu, data de 19.
La nivel de club, anii '80-'90 au fost cei mai buni din fotbalul românesc.
Cu jucători români, cu antrenori români,
cu terenurile care nu sunt în ziua de astăzi,
crescuți pe zgură, care nu mai există în ziua de astăzi,
fără o medicamentație corespunzătoare,
fără a avea habar despre mâncare, nutriționist ș.a.m.d.,
fără o posibilitate ca antrenorii și chiar jucătorii
să poată informa ce se întâmplă în străinătate...
Erau lucruri fantastice pe care fotbalul nostru le reușea.
Dar nouă ni se păreau normale,
pentru că ni se inocula lucrul ăsta încă de copii fiind,
datorită faptului că jucam la cluburi care aveau pretenții foarte mari
și care creaseră echipe competitive.
Principalii noștri adversari, mai ales după '84,
au fost Craiova și Dinamo.
Exact cum spunea și domnul Valentin Ceaușescu,
pentru că noi câteodată mai glumeam și ziceam
„Domnule, dar ce bine ar fi dacă s-ar desființa Dinamo,
să nu mai avem cu cine să ne luptăm, să fim campioni...”
Și-mi aduc aminte că dânsul a zis
„Păi dacă nu avem echipe cu care să ne batem pe plan intern,
fii sigur că nu vor veni rezultatele nici pe plan internațional”.
Și mare dreptate a avut.
Performanța Stelei s-a născut odată cu performanța Universității Craiova,
atunci când marea echipă a Universității Craiova
obținea o altă performanță în Cupele Europene.
Performanța Stelei s-a născut și datorită clubului Dinamo.
În momentul când am început Campionatul din '85
și campania europeană,
a spus la un moment dat
„Vedeți că în acest an vreau să câștigăm Cupa Campionilor”.
Cel puțin pe mine unul m-a bufnit râsul.
Domnul Valentin a zis: „Da, da, ce râzi, că așa îmi doresc”.
Și mă gândeam așa în sinea mea, dom'le, așa poate se obișnuiește.
A fost ca un psiholog.
Dacă echipele pe atunci nu prea aveau psihologi, noi am avut.
Acasă începuserăm să fim de neoprit. Practic, era 1-0 de pe culoar.
Nici nu ieșeam pe teren
când adversarul deja simțea că intră cu handicap la meci.
Când am căzut cu Anderlecht de la început i-am luat tare.
Am marcat repede, cum se obișnuia deja pe Ghencea,
lumea a fost incredibilă și am ajuns la finala...
calificați la finala de la Sevilla.
Dl Jenei care avea vorba aia simplă
„Bă, băieți, ce pot să ne facă mai rău decât să ne bată?”
Deci cu asta ne încuraja.
Mai rău decât să ne bată nu pot să ne facă nimic.
Mingea nu obosește. Pasați, pasați, că mingea nu obosește.
...continuă cu ultima sa parte executarea loviturilor de la 11 metri.
În momentul în care ne-am adunat la mijlocul terenului,
îmi aduc aminte că foarte mulți jucători mai cu experiență așa,
începuseră deja încet-încet să se descalțe, și-au dat ghetele jos,
și-au dat apărătorile jos... aveau cârcei, aveau crampe...
Trebuie să cunoști jucătorii tăi.
Care jucător nu este atât de emoționat când bate 11 metri?
Șut! Și Urruti apără!
Apără și Duckadam!
Bravo, Duckadam!
Lăcătuș m-a întrebat așa, peste umăr: „Băi, ce facem? Te bagi? Batem și noi?”
Extraordinar!
Și eu când am văzut că el și așa, eu acum, să nu mă fac de râs, zic:
„Bă, lasă, dar dacă nu mă pune...”
Păi zic: „Eu bat, dar dacă nu mă întreabă, nu mă întreabă, nu vezi? Băi, nea Emi!”
„Vrei să devii cel mai bun antrenor din Europa în seara asta?”
Zice: „Da!”
„Păi atunci, mergi pe mâna mea și a lui Balint”.
Ce, voi sunteți nebuni? Vreți să bateți 11 metri?
Deci asta a spus Lăcătuș în nebunia aia a lui!
Eram genul de jucător care puteai să-mi faci orice pe teren,
numai parcă să nu mă iei la mișto.
Și modul în care se comporta, parcă, Urruti,
după ce a parat cele două 11 metri ale lui Loți și ale lui Miți,
nu mi-a căzut bine.
Șut... și gol!
Ce-a făcut Duckadam... nu mă așteptam.
Nimeni nu se aștepta, nici el nu se aștepta,
deși întâmplător nu a fost,
pentru că noi am bătut foarte multe penalty-uri după fiecare antrenament.
Făceam pariuri pe câte 100 de lei.
Niciodată n-a câștigat nimeni, numai el a câștigat,
n-a putut nimeni să-i dea 5 din 5 la rând.
Una e să bați la antrenament, când te distrezi,
și alta e când sunt 60.000 de fluierături în momentul în care execuți.
Șut... și gol!
Hai, Duckadam! Apără Duckadam!
Am câștigat Cupa!
Cupa Campionilor Europeni este la București!
Contactul cu oamenii când ajungem în țară
ne va face să ne dăm seama de fapt, cu adevărat, ce am realizat noi acolo.
Înainte de a pleca la Sevilla, ni s-a promis un Aro
și dacă nu mă înșel, 100.000 lei,
care erau foarte mulți bani pe acea vreme.
Am zis, „Mă, dacă mai câștigăm o Cupa Campionilor,
cred că e cazul să mă las.”
Vă adresez tuturor celor care ați jucat la Sevilla
și celor care au contribuit la organizarea și pregătirea...
echipei,
cele mai calde felicitări...
Eu mi-am dat părul așa cu puțină apă cu zahăr... se obișnuia,
elevii la școală care aveau părul mai mare, mai făceau lucrul ăsta,
l-am mai ascuns așa, cât de cât...
Lăcătuș n-a avut nicio treabă, el a zis că oricum el nu se tunde.
La acea festivitate a reproșat băieților noștri
că, de fapt, trebuia să lichidăm conturile mult mai devreme
și să nu îi dăm atâtea emoții,
și lui și suporterilor din țară.
Jucam la două cluburi foarte puternice în perioada respectivă.
Și nu erau puternice aici în România, erau puternice pe plan internațional
pentru că făceam performanțe pe plan internațional.
Steaua jucase și câștigase o finală de Champions' League,
mai fuseseră într-o semifinală, apoi au ajuns iarăși într-o finală...
Noi cu Dinamo începusem să mergem în Primăvara Europeană regulat,
am ajuns la un moment dat într-o semifinală de Cupa Cupelor...
în Campionat nu mai vorbesc că erau meciuri foarte disputate între noi,
și astfel se forma o generație puternică
pentru că exista concurență și existau ambiții foarte mari.
Eram rivali, dar în același timp eram și foarte buni prieteni.
În momentul în care eram la echipa națională,
n-aveam nicio problemă unul cu altul,
ne înțelegeam foarte bine, ne respectam foarte mult...
În 1970, echipa... ultima calificare la un Campionat Mondial
și toată lumea făcea presiune, bun, echipa națională nu s-a mai calificat,
nu s-a mai recalificat la un Campionat Mondial, era o presiune extraordinară.
Și se discuta că jucătorii nu vin atât de pasionați, atât de concentrați,
la echipa națională, se gândesc mai mult la echipa de club.
Totul s-a petrecut foarte repede. A venit Campionatul Mondial din '90,
calificarea memorabilă în meciul cu Danemarca...
La Steaua jucam eu, la Dinamo era Răducioiu.
Răducioiu era un copil în momentul ăla, nu avea experiență,
era un jucător talentat, dar nu era un jucător în formă mare în acel moment.
Eu, în schimb, la Steaua, începusem să marchez goluri.
Dacă întrebați de sentimente, sigur că această dublă întâlnire
este o mare încercare pentru echipa națională a României.
Avem încredere în această calificare
și sperăm să le aducem o mare satisfacție iubitorilor fotbalului nostru.
În generația noastră suntem trei jucători care...
au fost la toate cele cinci turnee finale:
Hagi, Popescu și cu mine.
În schimb, Hagi a fost și în '84.
Tânăr fiind, a fost la Campionatul European din '84.
Am primit gol foarte repede și probabil toată lumea se aștepta...
să pierdem acel joc sau să nu câștigăm și se mai duce încă o calificare.
Întotdeauna la meciuri de-astea decisive parcă iese cineva...
trebuie să iasă cineva în evidență.
Atunci când eram la echipa națională, reveneam după mai mult timp
și asta... eu... mi-a trecut așa prin cap, mă gândeam, zic:
„Bă, destinul ăsta întotdeauna a fost bun cu mine”.
Și zic că au fost niște momente importante în viață,
că eu cred mult în destin,
și nu în sensul că noi ne facem destinul,
ci destinul este făcut pentru fiecare, noi doar îl urmăm.
Și mă gândeam „Bă, ce-ar fi acuma să joc eu meci de calificare?”
Deci acuma vine meciul ăla pe care-l jucam eu când eram mic,
în cameră, cu mingea făcută din ciorapii lu' mama.
Și zic: „Să dau eu gol, să ne calificăm... și dau eu gol”...
Îmi trecea așa prin cap, dar zic: „Nu, prea frumos!”
Ce jucători au fost acești Balint, Lăcătuș...
și pe lângă ei și ceilalți jucători au devenit jucători de mare valoare.
La echipa națională, cred eu
că am cel mai bun joc pe care personal l-am prestat.
Am avut o discuție cu domnul Emerich Jenei și cu Valentin Ceaușescu
în care mi s-a și reproșat, de fapt, că n-ar fi meritat să joc, cum ar veni
„Mâine n-ai fi meritat să joci, pentru că ai făcut un joc foarte slab în Danemarca,
dar pentru că ai arătat foarte bine și în Campionat și în antrenament
și în jocurile amicale, mâine vei fi titular”.
Nu, nu, nu, zic, ce-a făcut cu golul ăla îi ajunge și cu asta basta!
- Să se oprească! - Suntem deja în Italia.
Nea Emi a avut inspirația să-l bage titular pe Gabi la acel joc.
Faptul că a reușit să marcheze două goluri
a fost mare lucru pentru noi și pentru el personal.
Mulți ani trăiască, la mulți ani!
Echipa să trăiască, echipa să trăiască, La mulți ani!
După mulți ani, după 20 de ani ne-am calificat încă o dată
la un Campionat Mondial în Italia și a fost ceva fantastic.
Păi noi nu suntem buni? N-am lucrat la casa mare?
Și-altădată, și-altădată O s-o facem și mai și mai lată!
Suntem o echipă bună, competitivă,
și dedicăm această victorie în cinstea Congresului al XIV-lea.
Bravo!
Bravo, Silvică!
Trăiască Silviu Lung!
Astă seară, toată lumea la Melody, nu ne împărțim.
Sigur! Ce-mi plac femeile...
Femeile pline de lanțuri, de brățări...
A fost o bucurie enormă, ca la Sevilla...
Țin minte că ne-am distrat, am ieșit, am băut, dimineață eram amețit,
am ajuns acasă, m-a sunat comandantul pe la 7:00 dimineața,
că trebuie să vin să merg la Televiziunea Română,
să filmez pentru De Strajă Patriei, îmbrăcat în haine militare,
eu eram mort, eram... nici nu puteam... mă trezeam, adormeam iar...
Înțelegând că și noi putem așeza o floare
în buchetul de realizări în cinstea Congresului al XIV-lea
ne-am dăruit cu tot sufletul și am luptat cu hotărâre
pentru culorile patriei, pentru gloria sportului românesc.
Mulțumesc!
A doua echipă este Camerun!
Acum avem echipa României și această echipă trebuie să meargă în grupa B.
Eu cel puțin îmi doream să joc cu cele mai bune echipe,
cu cei mai buni jucători, pentru că este nivelul care...
o dată în viață te întâlnești cu ei și nivelul e atât de mare
încât dacă nu te confrunți acuma cu ei, nu mai ai când.
Când am căzut cu URSS, era vicecampioană europeană,
în '88, pierduse în fața olandezilor,
Argentina campioană mondială cu Maradona la el acasă, la Napoli
și Camerun care, sigur, era o necunoscută.
Hagi, Popescu, Petrescu, Dumitrescu și toți ceilalți au crescut în comunism.
În '88 sau în '85 nu visai ca după două meciuri să te ia Ajax,
nu visai să ai iaht, nu visai să-ți iei o mașină de nu știu unde...
și încă nu apăruse moda fotomodelelor, siliconate sau nu.
Și atunci, spuneai „mulțumesc” că-ți poți converti un hobby în meserie.
Majoritatea echipelor plecau în Italia la cumpărături mai mult decât la fotbal.
Și am plecat cu Craiova în turneu în Italia,
urmând să jucăm câteva meciuri acolo cu echipe de liga a doua mai mult,
de fapt era pierderea timpului și shopping mai mult.
Am văzut toată Revoluția la televizor
și ne-am întors înainte de Anul Nou, când lucrurile se mai calmaseră.
Cinste lor, cinste lor, cinste militarilor!
Am rămas extrem de șocați de ceea ce se întâmpla în România,
le vedeam la televiziunea cipriotă
și la un moment dat ne era așa de frică să ne întoarcem în România,
Ionuț cred că-și aduce aminte, sunt sigur de asta.
Eu i-am zis „Ioane, eu nu mă mai întorc în România”.
Ne era o frică foarte mare.
Ne-a fost foarte, să spun așa, teamă să ne întoarcem în România
pentru că, fiind echipa Ministerului de Interne și a Securității,
toată lumea o să dea în noi, toată lumea o să...
cine știe ce se întâmplă...
și noi mai tineri, așa, mai prostănaci să zicem,
ne gândeam la toate posibile evenimente
și hai, Flori, dacă e plecăm de-aici, stăm aici și plecăm în Austria ...
Până la urmă am zis „Nu, Ioane, hai să ne întoarcem, avem părinți...”
Și ne-am întors. Deci...
Într-un târziu, am ajuns la București după... la Otopeni
după Crăciun, aproape de Anul Nou.
Știți că erau evenimentele acelea cu oamenii care au fost omorâți...
soldații care au fost omorâți la Otopeni...
și am început și noi să aducem de acolo tot ce puteam:
Banane, portocale, tot ce nu prea se găsea pe timpul acela,
am luat pachete întregi cu noi și am venit la aeroport.
Și la aeroport am crezut că o să fim, nu știu, luați, săltați...
dar de fapt, oamenii, și soldații care au stat zile întregi acolo
ne-au îmbrățișat, ne-au pupat, nu știam ce să le mai dăm...
Noi n-am tras cu pușca niciodată, decât cu pistolul cu apă când eram mic.
Zic: „Ce facem noi?”
Că au început să scoată arme, să împartă arme.
Victorie!
- Am învins! - Am învins! Suntem aici!
Am învins!
Ce vom face la acest Campionat Mondial?
Vrem ca echipa națională a României
să depășească ceea ce au reușit cei dinaintea noastră în Mexic în '70
și să aducem multă bucurie în această țară,
pentru iubitorii fotbalului.
Și acum un interviu lui Ilie Dumitrescu. Te rog să...
- Poftiți? - Când?
- Unde? - Pentru ce?
Mersi mult, foarte bine ai răspuns la întrebare.
Și acum pentru aici...
- Gică Popescu, te-ai răzgândit? - Nu.
Bine, foarte bine... așa trebuie să dăm interviu.
- Marea, ce zici? - Udă.
- Italia? - Cald.
- Și campionatul? - Tare.
Foarte bine. Cel mai bun răspuns. Mateuț a câștigat o minge Coca-Cola.
Ne gândeam că în momentul ăsta putem să ajungem
să jucăm într-un campionat important, să câștigăm și noi bani,
să fim niște jucători importanți în Europa...
și toți deja se gândeau.
Și mi s-a zis de domnul Jenei chiar în ziua meciului cu Rusia:
„Pregătește-te că tu vei juca, ai grijă să faci așa.”
Eram tot cu Răducioiu: Ori eu, ori el.
Am ajuns la stadion, la Bari...
Când am ajuns acolo,
anunță echipa în vestiar, o anunță cu Răducioiu.
Cred că atunci Emerich Jenei a folosit nucleul echipei Dinamo
pentru că eram într-o formă foarte bună,
pentru că, dacă nu mă înșel, șapte titulari veneau de la Dinamo,
era meciul de debut după 20 de ani pentru România,
veniseră foarte mulți români la Bari,
veniseră foarte mulți români în cantonamentul nostru,
iar aici e o istorie întreagă,
numai „cantonament” nu se poate numi baza de acolo, unde am stat noi.
Noi de-aicea nu plecăm Nu plecăm acasă
Până nu vom câștiga Cupa cea frumoasă!
S-a lansat Protasov...
Țin minte că era prin minutul 30,
cred că nu avusesem practic aproape nicio realizare,
să mă simt în joc, așa, să am situații,
să încerc să creez ocazii pentru colegii de echipă,
destul de așa, apatic, și chiar mă bătea gândul,
la pauză, să-i zic domnului Jenei să mă schimbe.
Sabău... Lăcătuș... n-a fost ofsaid, foarte bine, Lăcătuș!
Gooool!
Marius Lăcătuș, 1-0 pentru România!
Primul gol în Italia 90 al echipei noastre! Minutul 41!
Lăcătuș este vârf de lance!
Henț Hidiatulin! Exact la marginea careului!
Se pare că Hidiatulin se afla cu picioarele...
nu, era în afara careului.
Trage Lăcătuș... goooool!
După aceea, practic, mi-a ieșit un joc foarte bun în continuare.
Chiar dacă am marcat al doilea gol dintr-un penalty care nu prea a fost...
A avut în primul rând o...
putere psihologică extraordinară.
Pe el nu-l interesa cine e adversarul care-l ține. El juca.
După joc cred că eram cam umflați în pene, așa,
deși n-aveam motive, pentru că câștigasem un meci...
Și atunci a început debandada.
După meciul cu Rusia,
se perindau foarte mulți oameni de fotbal din străinătate, impresari...
Sunau telefoanele la recepția hotelului
pentru că nu aveam telefoane în cameră, eram la Thelese Therme...
Momentul în care a început, ca să zic așa,
târgul de vânzare a jucătorilor români.
S-a umplut zona de impresari, inclusiv români,
frații Becali au venit...
Am plecat cu 100.000 mărci cash în buzunar la Thelese Therme
ca să avem bani de cheltuială.
Deci, în această meserie, dacă nu începi cu bani,
e greu să-ți faci relații.
Și am semnat cu o mare parte din echipa națională a României.
Și acolo a început invazia asta către occident.
Când excelezi, când te duci la Mondiale și ești talentat și ești foarte bun,
e normal să fie... lumea să te caute.
Am fost căutat de către Mircea Petrescu,
fostul impresar, fostul jucător al CCA-ului
și mi-a zis că Real Madrid dorea să cumpere un fundaș central.
N-aveam o dimensiune ca să fii jucător la Real Madrid,
fundaș central să câștige, nu știu, 500.000 de dolari sau 800.000
sau 100 sau trei milioane.
Nu știam, da? Și luam de bun ce-mi spunea impresarul.
Orice ban pe care-l luam era infinit mai mult decât ce luam în România, da?
Mi-a dat contractul, am zis „Bine, lăsați-mă să mă gândesc două zile”.
Mi-a dat contractul și-l aveam pe noptiera
de la camera mea și a lui Emil Săndoi pentru că Emil îmi era coleg de cameră
și Emil îmi aduc aminte că la un moment dat mi-a zis
„Băi, semnează, unde vrei să te duci, pe lună? E Real Madrid! Unde vrei?”
„Nu există echipă mai mare decât Real Madrid!”
Și am avut posibilitatea, noi primii, de prin fotbal,
de a merge, de a vedea, de a experimenta,
de a te lovi de viața din occident.
Eu am spus, eram foarte tânăr.
Tentațiile, ale mele,
erau extrem de puține,
în sensul că mi-au plăcut
și mi-au plăcut, îmi plac și-mi vor place totdeauna, fetele.
Și aici a intervenit acel vânt în pânze care ne-a spus nouă și suporterilor
că dacă am făcut 2-0 cu URSS-ul, Camerunul o să fie floare la ureche.
O degajare la întâmplare...
Am suferit acea înfrângere, deși poate după aspectul jocului nu meritam.
Dar așa suntem noi, poate, clădiți, noi românii.
Dacă nu suntem cu cuțitul la os, nu reacționăm.
N-a fost floare la ureche și Camerunul ne-a învins
cu un gol al lui Balint marcat din ofsaid.
Și ne-a învins exact când au venit minerii la București,
căci o nenorocire nu vine niciodată singură.
În ceea ce privește ce se întâmpla în țară,
mai ales la București cu minerii, aflaserăm ceva cât de cât.
Nu cât de grav este.
Lumea s-a refugiat foarte mult în fotbal și în special în echipa națională.
Cred că în anii '90 începând cu Italia și cu ce a urmat după aceea.
Și cred că ăsta fost poate unul...
Cred că lucrul cu care noi am putut să contribuim la...
nu știu, la fericirea oamenilor de atunci
în vremurile acelea destul de tulburi.
Jucai la Napoli, jucai la Maradona acasă,
campioană mondială și era...
Era undeva o teamă mai mare decât de obicei, decât celelalte două meciuri.
Poate că așa a fost tot destinul.
Să nu joc în primul meci, să nu joc în meciul doi de la început,
să intru cu Camerun să marchez un gol important, care a contat după aceea,
și pe urmă să joc titular cu Argentina.
Poate dacă jucam eu de la început și jucam prost,
nu mai eram cu Argentina,
meciul pe care îl aștepta oricare, cu campioana mondială.
Zece jucători rămân în apropierea careului de șase metri,
foarte periculos cornerul!
Noi am jucat de la egal la egal cu ei.
Hagi... încrucișare cu Lupescu...
Lăcătuș... centrare bună, cap!
Balint, cap! Gooool!
Gabi Balint! Trebuia să marcheze Gabi Balint! Omul nostru de gol!
Știți prea bine cum a fost meciul, de fapt începe generația de aur
de care se vorbește în fotbal. Acolo a început.
Era o miză pe care n-am mai avut-o niciodată,
pentru că jucai, pentru prima oară în istoria fotbalului românesc,
un meci în care poți să te califici, să ieși din grupe,
să faci cea mai mare performanță la echipa națională!
Maradona se roagă la Dumnezeu!
Dumnezeu este român în această seară!
Lumea spunea despre mine că sunt Maradona din Carpați
și atunci clar că a fost o mare provocare pentru mine,
dar cred că am fost mai bun ca el,
am jucat mai bine și am ieșit cu capul sus.
România calificată!
Am reușit să facem o partidă foarte bună
și aia cred că a fost prima,
să spunem așa, primul pas, în '90, meciul cu Argentina, spre fotbalul mare.
A avut, cred, un rol foarte important în istoria fotbalului românesc.
Gustăm dulcea oboseală a finalului victorios.
„Victorios” este un fel de a spune
pentru că acest meci egal ne aduce locul doi în grupa B.
Toți eram acuma... vedeam bani...
Deja nu mai era fotbalul ăla pe care-l îndrăgeam, pe care-l iubeam,
deja ne gândeam la bani, deja ne gândeam să fim și noi cu mașinile alea luxoase,
să jucăm în Spania, în Germania, în Anglia,
undeva într-un campionat din ăsta, ne-a luat mințile.
Faptul că noi eram profesioniști ne-a luat mințile.
Noi am sărbătorit după Argentina trei zile și trei nopți
cu Feți Frumoși, cu Ileana Cosânzeana și cu toți grămadă,
deci cum e la noi în România, cum se face, lucru prost.
Și din cauza asta n-am câștigat meciul,
că n-am vorbit foarte mult despre meciul ăla cu Irlanda
pe care l-am pierdut la penalty-uri, pentru că n-am fost profesioniști.
Am fost poate puțin, pe undeva,
prea încrezători de noi, că vom reuși să câștigăm.
Și cu cât a trecut, trecea timpul, aveam ocazii din ce în ce mai puține
și am ajuns la penalty, bineînțeles.
Am încercat să facem lucruri, am avut ocazii,
n-am marcat și după aceea, la penalty... Da, acolo e chestiunea de șansă.
Toată lumea este cu inima cât un purice, să zicem,
cu inima bătându-ne extrem de puternic...
Daniel Timofte
în fața lui Bonner...
Să vedem... Șut Timofte și apără Bonner! Of!
Măi, băiete!
Să aplaudăm stimați telespectatori totuși performanța echipei noastre...
Și asta a fost. Din păcate s-a terminat,
țin aminte și acum că ne-a părut foarte rău după Irlanda,
ne-am dat seama că am greșit, că n-am fost corecți cu noi înșine...
Țin minte că mi-am luat un cadou atunci, o mașină,
am primit niște bani, vreo 10.000 de dolari,
cu 7.000 mi-am luat un Alfa Romeo serie mică,
pe care astăzi îmi pare rău că am vândut-o
că era o mașină de epocă și era foarte mișto.
Cred că în Italia 90 din punct de vedere al performanței
s-a obținut tot ceea ce se putea obține.
Echipa era în coacere, ea urmează să devină generația de aur în '94.
A fost o plecare, să zic așa, prematură a mea la 20 de ani,
am supărat într-un fel suporterii dinamoviști,
și să zic așa, suporterii din țară care sunt cu Dinamo,
puțin poate i-am necăjit, ce pot să le spun decât...
decât că le mulțumesc totuși
că au fost lângă mine și la bine și la rău.
Un mesaj pentru fetele din România, pentru aceste admiratoare
care scriu sute și sute de scrisori și la noi la redacție și la Dinamo
credem că și acasă... le promiți că n-o să te căsătorești în Italia?
Nici nu mă gândesc la așa ceva deocamdată.
Întrebarea... nici nu mă gândesc la așa ceva.
Le promit, dar nu pot fac așa ceva.
Mă duc acolo să joc, să fac altceva, altă treabă.
Anii de după Revoluție
erau anii unde trebuia să discuți cu generali, cu colonei îmbrăcați,
că toate erau cluburi departamentale, vă dați seama, nu?
Și mai venea un maior și mai venea un colonel
și zicea că vrea să vină și el la Barcelona cu familia, cu aia...
cu nu știu ce și... ce să mai,
era Vestul Sălbatic al Estului comunist.
Țin minte niște cozi din libertate.
Asta e foarte interesant, să stai la coadă în libertate
cu sentimentul că stai la ceva bun, la ceva din care vei prinde și tu,
pentru că înainte nu știai dacă prinzi.
Regele Mihai!
Ce mai țin minte... Mai țin minte venirea Regelui Mihai...
Țin minte concertul Michael Jackson. Am fost la acest concert,
n-am vrut să mă duc, a fost o îndatorire de serviciu.
Pe lista cuceririlor sale,
Michael Jackson a inclus o nouă victimă: Fanul român.
Fetelor, pot să vă întreb care e motivul tristeții voastre?
A plecat și sunt sigură că n-o să mai vină niciodată!
Probabil a fost un lucru nou pentru noi toți
să mergem afară, să ne adaptăm la tot ce era afară,
toate lucrurile care erau, noi eram obișnuiți altfel
și dintr-odată lucrurile au venit,
probabil s-au întâmplat toate prea devreme.
S-a văzut faptul că nu am fost noi
la nivelul la care am fost la Mondialul din '90,
adică evoluțiile noastre nu au fost pentru calificarea la Europene,
dintre cele mai bune.
Când presa a prins putere, atunci au început probleme mari.
Înainte nu era așa. Rămăsese... După Ceaușescu presa încă era OK, calmă.
Dar când a început să fie mai agresivă,
atunci au început să fie și probleme mari.
Apăreau lucruri... și corecte, dar și incorecte.
'93 ăsta a fost un an de graniță
între a fi și a nu fi.
A trebuit să-l schimbăm pe Cornel Dinu pentru a crea un șoc la echipă
și pentru a crea o perspectivă în plus vizavi de șansa de calificare.
Începuserăm bine, am clacat la Kosice, am avut comitetul executiv,
s-a decis schimbarea, l-am adus pe Iordănescu
care, așa cum am vorbit, a început să fie puțină armată.
Până la un moment dat, eu cred că lui Cornel Dinu
n-avea ce să i se impute ca și joc, ca și puncte acumulate...
Dar probabil a venit acel meci din Cehoslovacia
în care prestația noastră a fost oribilă,
adică nici noi cred că nu ne așteptam
să fim atât de jos, din punct de vedere fotbalistic.
Și poate că, cine știe, eu cred în continuare
că cei din conducerea federației la acea oră
cred că de-abia așteptau un rezultat negativ al domnului Dinu.
Nu știu care sunt motivele.
A venit Anghel Iordănescu,
care a avut, sigur, detenta cea mai mare la nivel de selecționer,
pentru că în momentul în care duci echipa atât de aproape
de o semifinală de Cupă Mondială,
ești plasat foarte sus.
Nea Puiu a fost o persoană cu...
un antrenor cu o personalitate incredibilă.
Și ca să ții în frâu un vestiar cum eram noi atunci,
cu jucători de la Barcelona, de la Valencia, de la Leverkusen,
cam toți de la echipe bune, trebuie să ai o anumită personalitate.
Și dânsul o avea.
S-a spus că am fost un antrenor dur, un antrenor sever.
Nu este adevărat.
Am fost un antrenor exigent. Am fost foarte apropiat jucătorii mei.
Era o plăcere, veneam cu plăcere la echipa națională,
de-abia așteptam să fie convocată.
Să folosești cuvântul „familie”...
Era un... Nu știu dacă e potrivit „familie”,
dar era o relație din asta de respect și de... nu știu,
se formase așa, o prietenie frumoasă, adevărată, pură...
Cum au închis ciprioții jocul, cum au blocat...
Deci Rush a fost în permanență cu Constantino.
Constantino a stat după el
și o să vedeți că se vede clar că nu s-a mișcat, nu s-a dezlipit de el.
A fost un decalaj între cei doi. Ioannou este ăla... Stancas, pardon.
Iar Sanders...
Înainte de Cardiff, erau...
extrem de conectați
și ne era teamă să nu se blocheze.
Nici nu prea vorbeau,
probabil că în camere, cum stăteau doi câte doi așa,
dar antrenamentele curgeau perfect, fără nicio discuție, fără nicio gălăgie,
fără fault-uri, fără... Ce să vă spun, erau conectați
și cred că simțeau, cum și noi ne doream,
simțeau că se apropie de un Campionat Mondial.
A marcat 27 de goluri în nouă meciuri.
Parcă aveam picioarele mai grele așa la început,
parcă nu-mi mergeau pentru că era o tensiune și când ești tensionat...
și cu alergarea... e mai greu un pic.
Dar după cinci-zece minute am văzut că putem iar.
A ieșit Gică la rampă, cum se zice, cu șutul ăla.
Gică Hagi... Gooool!
Există în viață momente,
care pot schimba soarta unei generații, soarta unei persoane,
soarta unei echipe... și la fel s-a întâmplat și la noi cu acel penalty.
Cred că era 1-1 când au avut penalty...
Bară!
Am fost încă o dată ocrotiți de șansă! Ce partidă dramatică!
Dacă ar fi dat, ar mai fi existat generații de aur?
Și eu spun da, pentru că s-ar fi terminat 3-2 pentru noi.
Că dacă ar fi marcat el, aveam puterea,
eram atât de puternici atunci, încât eu cred că puteam să întoarcem rezultatul,
indiferent dacă marcau din penalty sau nu.
În niciun caz fără ajutorul lui Dumnezeu, n-am fi reușit.
Ilie Dumitrescu... Încă o dată Ilie Dumitrescu...
pasă lui Răducioiu... Goool!
E adevărat, deja acolo am demonstrat că sunt un jucător mult mai matur,
mult mai pragmatic, mult mai realist, mult mai puternic mental,
reușesc să dau într-adevăr nouă goluri în, cred cinci meciuri,
practic sunt cifre care te fac să râzi în ziua de astăzi,
mă refer la marii jucători astăzi, marchează într-un sezon
sau în preliminarii peste 15-20 de goluri.
Devin golgheterul în Europa cu nouă goluri, e adevărat nu sunt multe,
în fața unor mari, mult mai mari jucători
ca Klinsmann, Chapuisat, Roberto Baggio...
Am și eu locușorul meu în acest...
în Olimpul fotbaliștilor, mari fotbaliști români.
Radule, bravo, bă!
Cred că aia a fost cea mai puternică formulă la echipa națională.
Când juca și Sabău.
N-aș fi putut mai nimic să realizez
fără acest geniu care se numește Gică Hagi.
Gică Hagi, lângă el Ilie Dumitrescu, cu care am o relație specială
și este un prieten de suflet al meu... Da, reușesc să fac această performanță.
Adică, individual vorbind, sunt mândru de mine.
Sincer, am... da, mă gândesc, uau!
Dacă câștigi și ești un câștigător,
adversarul n-are ce să facă, trebuie să te respecte.
Dacă nu, nu cred că te... deci, practic, rezultatele.
Lasă că e bine.
Bravo, mă!
Haide, Lăcătușu! Lăcătușu!
Joci șapte jocuri în preliminarii pentru Mondiale
cu un antrenor dinamovist.
Vine un antrenor care l-ai avut
și coleg de echipă în finala Cupei Campionilor și antrenor
și tu nu participi la niciunul dintre jocurile...
nu joci la niciunul dintre cele trei jocuri rămase,
plus că nu mergi nici la Mondiale...
Nu cred că este vreun om care ar putea trece așa simplu peste ele
și să zică „Domnule, n-a lăsat nicio urmă”. Te doare!
Și mai ales când, poate, aceste lucruri au venit de la oamenii care,
ca și antrenori, îmi erau cei mai apropiați.
Am trecut și printr-o situație mai specială după meci,
când, chiar dacă eram victorioși și bucuroși,
am fost considerați infractori
după modul în care am fost tratați atunci pe aeroportul din Cardiff.
Ne-au ținut vreo patru-cinci ore în aeroport.
În timpul meciului, se pare că undeva
o petardă sau o mini-bombă a lovit pe cineva
și s-a crezut că e din partea suporterilor români,
și drept răsplată că am câștigat meciul ei ne-au ținut vreo patru ore
în loc să bem și noi ca lumea a trebuit să stăm în aeroport.
Hai, mai terminați o dată, bagabonților!
Bine ați venit, felicitări!
Mulțumim, sărut mâna!
- Cred că sunteți terminați. - Aproape.
Au reușit. N-au știut să piardă. Asta a fost, probabil, ultima găselniță.
Bineînțeles. Bine ați venit.
- Și de ce au făcut treaba asta? - V-au șicanat.
George Păunescu a promis înaintea meciului din Țara Galilor
câte un Mercedes în cazul în care
echipa națională se califică la Campionatul Mondial.
Chiar dacă nu am jucat acel joc din Țara Galilor,
domnul Păunescu a zis că el a dat Mercedes-urile
în funcție de prezențe pe toată durata campaniei calificării.
Mă, dacă cumva nea Puiu a interpretat faptul
că eu am primit mașina de la domnul George Păunescu,
el n-a primit-o, ca și cum eu i-aș fi spus domnului Păunescu
dacă nu mă ia pe mine la Mondiale să nu-i dea mașină,
pentru că aveam o relație mai apropiată cu nea Viorel Păunescu
și implicit și cu domnul George Păunescu.
Stau și mă întreb și eu...
Oare când ei au luat, unii dintre ei,
care au jucat trei jocuri, 80.000 de dolari
și eu am luat cu șapte jocuri 9.000, oare eram de compătimit?
Nu mi-aș fi dorit acest lucru, dar dacă tot au fost aceste discuții,
cred că este bine să știe și ei cam cât a luat Marius Lăcătuș
pentru acele preliminarii
care au dus echipa națională la Mondiale.
Nu l-a luat pe Lăcătuș,
deci asta e una din marile gafe ale lui Iordănescu.
Lăcătuș avea locul lui acolo. Și dacă nu-l folosea,
era un jucător care trebuia să participe la Campionatul Mondial.
Pentru că el a jucat în preliminarii,
el a fost un jucător care în 1990-92-93
a fost liant pentru jucătorii echipei naționale.
Un antrenor greșește, este clar. Iar eu personal am un mare regret.
La acel Campionat din Statele Unite n-a fost prezent și Marius Lăcătuș
și sunt principalul vinovat și i-am făcut o mare nedreptate.
Am plecat aproape cu o lună de zile înainte de a începe Campionatul,
primul joc, am plecat în pregătiri în Italia,
după aceea, după două săptămâni, am ajuns în America...
Astăzi, este echipa României de la Cupa Mondială.
Să le urăm un călduros bun venit la Disneyland!
Ieșirea a fost extrem de interesantă pentru noi
și cumva așa un fel de team-building ca să spun așa,
prostioare ce-am făcut pe-acolo...
acum îmi aduc aminte, aveam o șapcă cu un sutien,
cred că mi-a ales-o unul dintre ei, „ia, băiatu' șapca asta”
că erau pe-acolo tot felul de prostioare...
Ei și-au pus măști, și-au pus tot felul de...
cred că mi-am pus și eu,
nu știu ce mască aveam... aveam și eu una... cred că am avut.
- Actorii! - Stai, mă, stai, mâncați-aș!
Ia să vă văd cine sunteți.
Alo?
Când am văzut grupa cu cine am căzut, bă, frate, cred că venim repede acasă.
Toată lumea vedea Columbia favorită, campioană mondială.
Într-adevăr niște jucători fantastici la vremea respectivă:
Asprilla, Valderama, Rincon, Cordoba...
sunt jucători care au făcut furori în Europa.
Rămâneți și strângeți în situația asta...
Columbia, după ce i-am studiat, chiar ne speriaserăm.
Eram cu Popescu în cameră și seară de seară vorbeam
cum facem să-i batem noi pe ăștia că va fi foarte greu.
Erau momente când Nea Puiu, domnul Iordănescu,
ne spunea chiar și ce mănâncă adversarul.
Deci știam tot despre adversar.
A făcut câte o hârtie,
un rezumat mai bine zis, pentru fiecare jucător
și a lipit la ei în cameră,
Și la Prodan, finul meu,
un băiat extraordinar, păcat că Dumnezeu l-a luat devreme, Asprilla.
Asprilla care era un vârf extraordinar:
Viteză, ambele picioare, dribling, forță...
și se uită Didi la ce scria acolo...
„Băi, nea Puiule, dar ăsta n-are nicio chestie, nicio hibă?”
Zice „Bă, e un pic fricos.” „Păi spune, dom'le, treaba asta!”
Și din primul atac, după aceea nu mai venea pe la Didi.
Mergea prin stânga, prin dreapta Didi era în centru și apăra acolo
cu toți fundașii centrali, că au fost cam multicei.
Gică Hagi, vă urăm prin tine, tuturor tricolorilor, mult mult succes.
Și noi vă mulțumim și stați liniștiți că o să fie bine.
Când am intrat în vestiar, toți eram așa un pic...
emoțiile alea care erau înainte de meci...
și Gică a văzut chestia asta și ne-a zis la un moment dat:
„Băieți, azi bazați-vă pe mine,
vă rog frumos, bazați-vă pe mine, că eu pot să câștig meciul ăsta. Eu.”
Uite, mi se face pielea găină. Și chiar așa s-a întâmplat.
Se spune, și din experiență pot să confirm lucrul acesta,
că debutul este foarte important la un astfel de turneu final.
Și noi am început nu cu dreptul, cu ambele picioare foarte, foarte bine...
Primul gol al meu se dă din faptul că Gică Mihali
anticipează, dacă nu greșesc, pe Asprilla sau pe Rincon, nu mai știu,
îi pasează lui Gică Hagi și mai departe
în sfârșit se dezvoltă acțiunea și se termină cu gol.
Acest spirit de sacrificiu care acești băieți l-au avut tot timpul
pentru că eu știu, am fost acolo, aproape, știu ce a însemnat,
știu cât au trebuit să fie de concentrați,
să nu facă fault-uri inutile...
Am avut un adversar, un atacant care juca la Bayern Munchen, Valencia,
și când te uitai la el, credeți-mă, ți-era puțin frică.
Pentru că avea o față de-aia așa și freză... și plus agresiv.
Și vorbea tot timpul și înjura și mă scuipa și provoca.
Perez.
A șutat Valencia și a respins cu un reflex extraordinar Bogdan Stelea!
Bravo, Bogdane! Minutul 19!
Eu eram supărat, recunosc,
pentru că eu jucasem ultimul meci la Cardiff
și când am văzut că sunt rezervă am început să pufăi pe-acolo,
cum la rândul lui și Stelică pufăia că nu juca.
Că asta e, nu ne convenea, eram noi prieteni,
dar ne mai cârâiam și pe la antrenamente.
Eram jucătorul desemnat ca să anihilez cel mai bun jucător
al adversarului nostru.
Suntem în minutul 23 din prima repriză, România-Columbia 1-0
și încă un corner în favoarea columbienilor
și balonul... extraordinar apărat de Stelea în fața...
Stelică a fost ceva incredibil. Deci de mic muncea... muncea...
mă uitam așa și nu-mi venea să cred. De fapt, asta a și compensat.
A fost și talentat, dar nu a fost foarte-foarte talentat,
dar prin muncă a făcut lucruri extraordinare.
Prestația mea atunci a fost apreciată,
dar era normal ca să fii apreciat mai mult...
Bine, golul pe care-l dă Hagi...
Bine, doar la el am mai văzut goluri din astea, c-a mai dat după aia.
Ar fi fost chiar culmea
să nu se vorbească mai mult despre golul ăla.
Din punctul meu de vedere e o capodoperă.
Să vedem ce va urma.
Extraordinar! Gooool!
Hagi!
- Și goool, Hagi! - Hagi! Golul 23 pentru România.
2-0 pentru România!
Gică Hagi a reușit să-l prindă pe portarul columbian Cordoba
ieșit din poartă, a încercat și puțin mai devreme...
Eu de exemplu știam că portarul numai în poartă nu stătea
și atunci ne-am pregătit ușor-ușor...
Ne-am pregătit succesul ușor-ușor și el a venit la un moment dat pe teren.
Și gol marcat de Columbia...
Când trebuia să atacăm știam ce să facem,
când trebuia să dominăm, știam să și dominăm,
deci practic eram compleți.
Eram compleți. Eram pregătiți pentru orice.
Șapte jucători care defensiv stăteau extraordinar
și trei jucători în atac care făceau diferența.
Deci viteză, tehnică, viziune, pase...
Cred că eram printre cei mai buni acolo.
3-1! A marcat în minutul 89 Florin Răducioiu!
România-Columbia 3-1!
Răducioiu juca la Milan.
Deci...
să fii lângă Baresi, Maldini, Costacurta,
Savicevici... nu mai țin minte ce jucători erau pe la Milan,
deci el crescuse și ajunsese deja la un nivel de top,
o siguranță acolo, niște execuții fantastice.
Două goluri în minutele 16 și 89, Hagi în minutul 34...
11, mai precis 12 fotbaliști români obțin o victorie splendidă
învingând pe favorita multor specialiști!
Am produs o mare bucurie celor de acasă
și fără a exagera cu nimic, aproape toți cei care suntem aici
ne-am gândit ceea ce înseamnă un rezultat pentru cei de acasă,
pentru cei care au stat cu sufletul și cu inima lângă noi în permanență.
O victorie importantă, un start bun, un start de moral,
dar și probabil un pas greșit
făcut de selecționerul echipei noastre naționale.
Am luat o decizie de a sărbători acel meci
împreună cu familiile,
cu prietenii, rudele apropiate ale jucătorilor,
inclusiv familia mea, soția mea, un chef mai prelungit
și programul probabil care a fost mai lejer pentru băieții noștri
s-a resimțit în al doilea meci pe care l-am avut cu Elveția.
Vreau să trăiesc și eu, de ce nu,
momentele pe care le-au trăit în acei ani sute de mii,
poate milioane de români, de a ieși în stradă,
de a se bucura de un...
de un succes de mare amploare pe care l-am avut noi.
Aici este... nu știu, sper să trăiesc până atunci
și să retrăiesc acele momente,
pentru că fotbalul trăiește prin oamenii ăștia,
prin toți microbiștii ăștia...
Cinste lor! Cinste lor! Cinste tricolorilor!
Hagi!
Da, ne arătau de acasă cum ieșea lumea în stradă, cum spuneau...
Când faci bine toată lumea te perie.
Păi după euforia după meciul cu Columbia, vă dați seama.
Singurul care nu era euforic era antrenorul, normal.
Și în ziua de azi eu știu asta, că sunt antrenor.
După o victorie numai eu nu-s așa euforic.
A vrut să ne țină cu picioarele pe pământ, noi eram foarte fericiți,
ziceam „gata, suntem cei mai tari”,
știam că Columbia e o echipă extraordinară
și poate am intrat puțin așa „pe călcâie” cum se spune,
prea siguri de noi,
cu toate că știam că Elveția nu vrei să joci cu ea.
Îl caută pe Chapuisat.
Sutter și gol de data aceasta!
Și după aia jucam cu Elveția
care nu era Elveția de astăzi, superioară României,
era inferioară în momentul ăla, dar condițiile alea,
terenul acoperit stil sală, cu presiunea care era, în fine,
cu prostiile pe care le-am făcut am luat bătaie.
Gică Hagi la golul 24 pentru România!
Au marcat ei primii, a mai egalat Gică,
dar cred că și golul al doilea a avut un rol foarte important,
în care astăzi cu VAR-ul, ar fi zis că Sforza a luat mingea cu mâna.
Formidabil!
Sforza preferă o pătrundere individuală,
foarte periculos, pasă spre Alain Sutter...
Este 3-1!
Și 4-1!
Jean a fost trimis la încălzire, după aceea nea Puiu l-a chemat la el
și a început să-i dea niște explicații, după aia a început să-l încurajeze,
am început să-i zic lui Basarab, lui Panduru, zic
„nu-i a bună” că îl cunoșteam pe Jean de la Pitești
și i-am spus
„Jean nu trebuie motivat pentru că e super motivat tot timpul”.
A intrat și, din dorința de a face și de a ajuta echipa, a luat roșu.
La prima sa acțiune, Jean Vlădoiu primește, să sperăm,
doar cartonaș galben... nu, cartonaș roșu!
Așa m-am făcut eu cunoscut la Campionatul Mondial,
primul meu Campionat Mondial din '94, luând acel cartonaș roșu.
N-am jucat mai mult de trei minute.
Cred că am doborât un record, ceva de genul.
Și atunci, sigur că s-a luat această decizie,
de a mă întoarce acasă mai devreme,
nemaifiind util echipei naționale, cum era și normal.
Și îmi aduc aminte că în avion, foarte scurt,
m-am așezat lângă o doamnă foarte drăguță,
s-a uitat de două-trei ori la mine și m-a întrebat
„Sunteți persoana respectivă?”
„Da, doamnă, sărut-mâna, eu sunt, mă întorc acasă”.
„A, brutal... brutal fault! Ați umplut toate ziarele”.
Și când m-am uitat, eram așa... erau trei locuri și aveam...
știți că în avion undeva la jumătate sau la primul sfert ai ziare.
Toate ziarele... era primul Efenberg, n-o să uit toată viața mea,
al doilea era Maradona trimis cu problemele pe care le-a avut
și al treilea, bineînțeles, un no name de la echipa națională a României.
Iordănescu avea și arta asta
de a te întreba ce s-a întâmplat, cum s-a întâmplat,
cum am simțit noi în teren anumite chestii.
A fost o chestie de-asta, un grup acolo, o chestie de suflet,
ne-am lins rănile, da...
„Capul sus, tot noi o scoatem” cam ăsta a fost mesajul.
Pentru prima dată de când eram la echipa națională,
Iordănescu a comunicat cu noi într-un fel diferit.
Îmi aduc aminte că am mers într-un parc
și am început să discutăm despre meciul cu Elveția.
Și a reușit să creeze un dialog
și unii dintre noi au și început să vorbească și și-au spus părerea.
Nu se mai întâmplase până atunci la echipa națională,
cel puțin în plen, când eram cu toții și stăteam de vorbă.
Problema a ridicat-o Dan Petrescu.
A spus că el nu poate să joace bine fundaș dreapta
dacă nu are un mijlocaș care să rămână tot timpul pe partea cu el.
La meciul următor cu America
l-a băgat pe Dorinel Munteanu în dreapta, lângă mine.
Și a făcut Dumnezeu să facă să dau eu golul victoriei.
Deci, până la urmă,
cred că am avut dreptate în ce-mi doream eu cel mai mult,
să am un jucător care să fie mai defensiv aproape de mine
ca să pun calitate...
Șut și gooool! Gol România!
Numai el a văzut cum să șuteze la poartă
că noi ceilalți ne așteptam să centreze și el a marcat.
Nicio șansă să dai gol de acolo.
M-am uitat în careu, nu era nimeni, de ce să nu dau la poartă?
Norocul meu a fost că portarul a crezut că o să centrez și l-am surprins.
Bravo, băieți!
Eram cu toții la vârsta care se spune
că este cea mai bună pentru a face performanță, între 27-30 ani.
Se spune că aia este vârsta potrivită pentru a face performanță,
pentru că ai experiență, ești în plenitudinea forțelor,
din punct de vedere fizic ești la maturitate...
și cam acolo eram cu toții.
România!
Sunt foarte fericit pentru această victorie
și vreau s-o dedic, nu știu, în primul rând lui soția mea, fata mea
și la toată lumea din România și tuturor,
cred că acum sunt pe străzi, sunt fericiți...
Spune-mi doar atât în final.
Câte kilograme a slăbit jucătorul Ilie Dumitrescu după meciul cu SUA?
Personal am avut curiozitatea, eu și Gică Hagi
care tot timpul suntem pe lângă cântar,
e o obsesie, cred că ne obsedează această idee...
Eu am slăbit patru kg.
- Și Gică? - Gică cred că a dat trei și ceva.
Suntem fericiți pentru că am făcut o țară...
cum i-am făcut amărâți după meciul cu Elveția,
i-am făcut fericiți acum
și eu zic că meritau mult cei care sunt departe de noi,
știm că sunt lângă noi cu toate că sunt departe.
Am în acest moment acea imagine a acestei femei care spune
„A, uitați, i-am bătut pe americani, ca să vadă și ei unde suntem pe hartă”,
ceva de genul ăsta.
Măcar așa să ne cunoască americanii!
Nici nu știau pe harta lumii unde suntem!
Deci acea femeie pentru mine va fi un pic emblema...
emblema acelui Campionat Mondial pentru noi,
deci ea face parte din această aventură a noastră, unică în fotbalul românesc.
O Cupă Mondială sau un Campionat European
începe atunci din faza meciurilor KO.
Pentru că atunci nu există meci egal, cineva trebuie să câștige.
Sunt lucruri, știi, pe care antrenorii ți le spun sau nu ți le spun.
Dar sunt foarte multe lucruri pe care tu le simți,
că simți în ceafa ta adversarul, simți cum respiră,
simți că astăzi nu este atât de puternic...
Aveam discuții cu băieții noștri
și mulți dintre ei au spus că regretă că nu joacă Maradona.
Se știa la echipa națională că Maradona era... a fost găsit pozitiv,
dar mie nu mi-a spus absolut nimeni decât cu o zi înainte de joc.
Temperatura 35 de grade. Interes imens în jurul acestei partide
care aduce noutatea retragerii definitive din fotbal
a marelui jucător argentinian Diego Armando Maradona.
Nea Puiu făcea de multe ori, înainte de meciuri,
lua anumiți jucători, ăștia cu mai multă experiență,
stătea de vorbă cu ei și punea întrebări,
se consulta cu jucătorii cu mai multă experiență,
și cred că făcea foarte bine, pentru că ca jucător simți lucrurile.
Și atunci el a hotărât să-l schimbe... să nu-l bage pe Ilie,
Ilie jucând slab până la meciul cu Argentina.
Nea Puiule, eu nu l-aș schimba pe Ilie.
A jucat slab astea trei meciuri din grupe,
dar trebuie să joace și el bine la un moment dat.
Mă duc la Panduru și-i zic:
„Fii atent, Năică, că Puiu renunță un pic la Ilie Dumitrescu
și spune-i că vei juca tu acolo.”
Și el zice „Nea Țiți,
eu nu pot să fac treaba asta, să joc, decât cu numărul zece”.
„Bă, băiatule, cu numărul zece,
în România, la români, joacă Hagi.”
„Dacă poți la argentinieni,
că Maradona a fost găsit pozitiv
și a fost eliminat, vorbește cu ăia”.
La 12 noaptea, intră Iordănescu în cameră la mine,
eu stăteam cu Belo în cameră, intră în cameră la noi...
Eu aveam sub pat două torturi de ciocolată
și zic „Cred că n-a venit să mă controleze acum,
să vadă dacă mănânc ciocolată sau mănânc ceva dulce, sau...”
și mi-a spus „Vezi că mâine joci 9”.
Acuma se spune „9 fals”.
Primul antrenor care a jucat cu 9 fals a fost Iordănescu, cred eu.
Cinci jucători români în fața porții apărate de Islas.
Cu efect... Gooooool!
Ilie Dumitrescu!
1-0 pentru România în minutul 11 al meciului!
Astăzi ar trebui să fie ziua lui Ilie Dumitrescu!
Nu știu ce-am avut, am trimis-o pe nevastă-mea acasă.
Bagajele, când am văzut că am picat cu Argentina am zis
„Gata, cred că mergem repede acasă, nu mai avem nicio șansă”.
Dar uite că s-a întâmplat ce s-a întâmplat.
Au fost momente grele în meciul ăla,
nu prea ieșeam din careu, îmi aduc aminte în primele 20 de minute.
Dar a venit și penalty-ul ăla ușor dictat la Batistuta...
Iată duelul, Batistuta-Prodan.
Hai, Florin, atenție!
Dar a tras în dreapta și este 1-1!
Prodan în prim-plan care are cea mai grea misiune din apărarea noastră,
avându-l ca adversar pe Gabriel Batistuta.
Marele nostru of este că Didi Prodan nu mai este printre noi
pentru că un băiat tânăr, un băiat cu o inimă deosebită,
în sensul că era un băiat în care puteai să ai încredere în el
și se dăruia total echipei și ție, aveai nevoie de orice, el te ajuta,
și un băiat care dădea o anumită agresivitate echipei
în momentele necesare.
Batistuta, și Prodan care pleacă foarte bine ajungând primul la minge.
Mingea la Hagi...
a țâșnit Ionuț Lupescu, s-a demarcat foarte bine...
Combinație cu Hagi...
Centrare a lui Hagi... Ilie Dumitrescu... Goooool!
Ilie Dumitrescu!
Hagi era cu mingea la picior,
intră în interior, ridică capul.
Ăsta era semnul că în momentul în care ridică capul
eu trebuie să atac spațiul liber.
Excepțională pasa lui Gică Hagi!
Da, i-a găsit poziția nea Puiu că înainte trebuia să alerge
și trebuia să facă faza defensivă pe căldura aceea,
cred eu, din punctul meu de vedere, venea prea jos...
Pasa aia a fost din punctul meu de vedere 95% din gol.
Dar vezi ce înseamnă antrenorul? Bă, a tras de... a tras de Ilie
și l-a recompensat cu două goluri.
A venit și m-a luat în brațe prima dată pe mine,
și a făcut sprintul de la... din tușă de acolo, până la mine.
Ei, am zis, băi, fii atent că te bagă mâine, Ilie, să joci și dai două bastârci.
Pe cuvântul meu de onoare, să-l întrebați pe Ilie, așa i-am zis:
„Bă, două două dai, fii atent ce spun!”
Și așa a fost, a dat două goluri.
Nu mai spun de Selimeș, îmi aduc aminte faza aia cu Tibi,
Tibi când dădea cu cocoașa și când dădea din mâini așa,
nu aveai cum să-l mai prinzi.
La golul trei a fost fază de două-trei pase,
am ajuns la poartă și a venit golul trei.
...a apărut și al doilea, Ilie Dumitrescu întârzie,
pasează pe partea dreaptă lui Hagi!
Goooool!
Păi eu când am plecat de la Campionatul Mondial eram pe locul unu.
Dacă nu greșesc... statistica cred că e... așa că...
Da, după aceea trebuia să ajung în semifinală și finală.
Mai mult, totdeauna e loc.
Să fi fost să câștig și eu un balon de aur,
să câștig și eu Mondialele, să mă duc acolo...
Mă duceam, dar...
ținând cont că totuși suntem România, sunt român, rău nu e,
așa că mulțumesc cu ce mi-a dat Dumnezeu și am avut... sunt mândru de ce am făcut.
Gheorghe Hagi!
A fost o pasă bună
și cumva am reușit
să-i întorc și eu lui Hagi favorul pe care mi l-a făcut la al doilea gol,
Hagi cu dreptul înscrie și...
La București cred că se oprise circulația și toată lumea era...
Victorie!
România învinge Argentina cu 3-2!
Eram cel mai decisiv jucător. Declarat cel mai decisiv.
Felicit reprezentativa țării noastre pentru rezultat
și pentru că în aceste zile, datorită ei,
în SUA și în întreaga lume sportivă...
Clar că este un meci de referință pentru mine personal
să fii jucătorul meciului la finalul partidei.
Mi-a marcat viața, cariera...
Îmi închei activitatea de comentator de fotbal
cu părerea de rău, chiar cu tristețea că fotbalul, cel mai iubit sport în lume,
a scris aici în America în istoria sa și un capitol care cu greu se poate uita:
Retragerea definitivă a unuia dintre cei mai buni jucători din lume,
argentinianul Maradona,
suspendat a doua oară pentru consum de substanțe dopante
și uciderea unui jucător columbian de 27 de ani
pentru că suporterii echipei sale naționale
nu au putut primi o înfrângere sportivă, cu demnitate.
Primul telefon care l-am dat... am sunat-o pe mama mea și pe tatăl meu...
Îmi spunea de atmosfera din fața blocului
pentru că s-a organizat ca la meciul ăla, au scos...
toți vecinii mei au scos televizor, televizoarele, în fața blocului,
mama a scos tot ce a avut prin frigider, tot ce a avut de mâncare și de băutură,
a dat la toată lumea... era sufletistă...
După care, cu tot ceea ce s-a întâmplat a ajuns la Universitate,
fratele meu, cu tata și mi-a spus... mama mi-a spus așa:
„Sunt mândră, sunt fericită și pot să mor în momentul ăsta”.
Clar că se începea cu Hagi și a fost un moment în care
toată piața Universității a strigat numele meu.
Ei, chestia aia pentru ea a fost așa...
Și tata și ea a fost...
satisfăcută, fericită și mândră
și le-am mulțumit pentru tot ce au făcut pentru mine.
Eu nu sunt rege, nu sunt nu știu cum e...
Sunt... am un nume, mă cheamă Gică,
bine și Hagi că port numele de la părinții mei
și îl port cu mândrie și cred eu că l-am creat să fie respectat,
să-l cunoască toată lumea, nu am nevoie de altceva.
România!
Autobuzul fericirii, autobuzul învingătorilor.
Mă bucur din tot sufletul că am reușit să facem o nouă mare bucurie
oamenilor de la noi de acasă din țară...
Ce să mai... eu zic să mergem înainte că vrem să mai stăm pe aici că e frumos.
Noi de-aicea nu plecăm Nu plecăm acasă
Până nu vom câștiga Cupa cea frumoasă!
Noi de-aicea nu plecăm Nu plecăm acasă
Până nu vom câștiga Cupa cea frumoasă!
Cred că este într-adevăr fascinant,
într-adevăr fantastic, când visele se împlinesc.
Într-adevăr ce mi-ai spus dimineață, la prima oră, la o cafea,
prima vorbă pe care mi-ai spus-o după „bună dimineața”
ai spus că ai visat că o să dau două goluri.
Nu mi-a venit să cred, într-adevăr,
eram conștient că mă simt mai bine ca la meciurile celelalte
și îți dai seama că nu poți să știi dinainte
și nu-mi place să dau pronosticuri.
Într-adevăr, este cea mai frumoasă zi din viața mea...
Un Campionat Mondial înseamnă mai mult decât ceea ce se cunoaște și se știe.
Înseamnă, de fapt, o presiune, înseamnă o tensiune,
înseamnă deplasări grele, diferențe de fus orar,
înseamnă o rezistență fizică și psihică deosebită
și nu în ultimul rând
înseamnă adeziunea la un program foarte strict, un program sever,
care de multe ori, dacă nu există tact, diplomație și înțelepciune,
se poate transforma într-o rebeliune.
Nu vreau să fac promisiuni,
este un meci al speranței noastre, al tuturora,
dar sper ca în final să ne bucurăm din nou,
să putem să petrecem din nou o seară cum este cea de la București în acest moment.
Deci rezultatele l-au făcut pe el credincios,
astfel încât a început cu tot felul de iconițe,
de chestiuni de genul ăsta,
să apară pe la meciuri, să le tot pupe,
crezând el că Dumnezeu îl va ajuta.
Dumnezeu nu te ajută pentru că în competiție există și altul care,
dacă Dumnezeu te ajută pe tine, îl defavorizează pe celălalt.
Nu există așa ceva.
La Dumnezeu trebuie să te rogi să termini meciul bine,
să fii sănătos, să nu ai accidentări, să nu ai nenorociri...
Eu cred că în meciul ăla am fost proști,
pe românește.
Pentru că Dumnezeu ți-a dat de trei ori șansa să câștigi meciul.
Ai revenit de la 1-0, ai făcut 2-1,
a primit Schwarz cartonaș roșu
și au ratat primul penalty.
Mai mult de atât ce vrei?
Dacă am fi fost a treia, a patra generație de jucători
care am fi jucat în străinătate
și am avut... am fi avut și un antrenor
care să fi antrenat în străinătate sau în Campionat Mondial,
poate altfel ar fi fost și meciul cu Suedia.
Dar ăsta nu este un reproș față de cineva. Așa a fost situația.
Iordănescu a avut până la Campionatul Mondial,
trei meciuri oficiale, ca antrenor al echipei naționale.
El n-a mai fost antrenor al echipei naționale,
n-a mai fost la un Campionat Mondial...
Până în minutul, dacă nu greșesc, 70 și ceva,
este o lovitură liberă de care într-adevăr am fost șah mat,
în care am fost total necoordonați, total neconcentrați,
am zis „Ce facem aici? Mai sunt câteva minute și bye-bye America,
ne întoarcem acasă”. Zic nu, hai să încercăm să...
După care avem oarecum posesia mingii,
reușim să ne apropiem oarecum, dar în mod destul de...
nu foarte incisiv, nu eram foarte... adică era greu, era foarte greu,
dau acest gol, din fericire, dintr-o lovitură liberă,
așa, deviată, dacă nu greșesc, de Anderson, dacă nu greșesc...
reușim să rămânem în meci, deci practic de la agonie la extaz.
Cred că a fost într-adevăr cea mai bună perioadă a carierei mele,
deci începând cu Brescia, Milan
și apogeul a fost Campionatul Mondial din '94.
Ilie Dumitrescu... Răducioiu...
Eu cu Didi vorbeam și înaintea... mai erau 6-7-8 minute mai erau
și eram sigur că ei au început să arunce mingea în careu, să centreze,
s-o arunce în careu, și eram sigur că n-au nicio șansă,
că eram cu fața, săream bine la jocul de cap...
Din păcate este această pasă lungă în careul nostru
în care Florin Prunea ia decizia cea mai proastă, de a ieși din poartă,
în mod total necoordonat, iese, așteaptă mingea,
nu-și dă seama, evident, că la juma... un metru este Kennet Andersson
care are aproapoe 1,99 m sau ceva de genul ăsta...
Bun, la faza respectivă eram în marcaj cu Andersson și a plecat.
A plecat din spatele meu, i-am pierdut marcajul și când am alergat,
am plecat către el, l-am văzut pe Florin că iese,
dar eu îl pierdusem din marcaj.
Cred că colegii mei din apărare n-aveau nicio vină,
că ei practic s-au uitat la mine, îmi aduc aminte perfect faza
pentru că era minge de portar, n-aveau ce să facă ei,
n-aveau cum să mă protejeze, că eu jucam mingea.
Eu am fost singurul vinovat la faza aia.
Eu n-am știut cum a ajuns mingea în poartă.
Din vârful tribunei unde stăteam noi,
eu am văzut mingea între palmele lui Prunea.
Dacă nu venea greșeala mea, n-avea ce să se întâmple,
câștigam meciul, noi eram clar conștienți.
A fost greșeala care practic a însemnat întoarcerea noastră acasă
și îmi pare rău. Dacă aș mai da timpul înapoi
sunt convins că poate aș fi gândit altfel faza aia, aș mai fi făcut un pas...
Dar repet, nu l-am văzut, că dacă-l vedeam...
atacam eu mai repede, intra în mine, dădea fault la portar...
Probabil ne-am simțit deja câștigători și acolo s-a scris istoria.
Înainte de meciul ăla îmi aduc aminte că aveam Marseille și Eindhoven,
negocia impresarul meu nea Mircea Petrescu, Dumnezeu să-l ierte.
După faza aia n-a mai sunat telefonul.
Când s-a întâmplat nenorocirea, îmi venea să fac așa o groapă acolo,
să intru înăuntru și să pun deasupra pământ să nu mai văd pe nimeni.
Mai bine m-ar fi schimbat, că acuma, întorcându-mă în timp,
eu sunt convins că poate Stelică ar fi făcut mai mult.
Vă dați seama, mai aveam puțin și jucam semifinala cu Brazilia
Campionatului Mondial, semifinală ceva... extraordinar.
Eu eram aici în teren, acuma țin minte, nea Puiu acolo, stătea pe bancă.
Și când am luat golul imediat, eu eram de atunci antrenor, cred.
Zic „Nea Puiule, schimbă-l.”
Dar nu se uita la mine deloc. „Nea Puiule, schimbă-l.
Schimbă-l, bagă-l pe Stelea”.
N-a vorbit nimic, a stat așa. Ceva l-a blocat,
cred că golul lor sau... presiunea poate, nu știu.
Și întruna am strigat să-l schimbe.
Nu că aveam ceva cu... dar mă gândeam că nu mai era cu capul bine.
Tot timpul lângă el am stat.
Pe urmă era Dumitriu, antrenorul secund și celălalt, portarul, Moraru.
Și ei mi-au... „Spune-i să-l bage pe Stelea.
Mai sunt câteva minute, Stelică e bun la penalty-uri.”
Și într-adevăr era. I-am spus... s-a uitat la mine așa...
Nu se făcuse lucrul ăsta niciodată, cel puțin nu știam.
Adică, cum să scoți portarul acuma să bagi altul, ce suntem la handbal?
Nu, nu se face lucrul ăsta.
Nu era omul care să facă ceva nebunesc.
Îi plăcea să planifice totul, să aibă totul sub control...
Cu toate că la momentul respectiv nu mai era nimic sub control, devenise...
OK, la 11 metri chiar era hazard.
Probabil că Stelea ar fi fost indicat la acele lovituri de la 11 metri,
așa cum cred că poate am greșit și nominalizările
la penalty-urile pe care noi le-am executat.
Dar sunt câțiva jucători care, după ce s-au terminat prelungirile,
și-au scos ghetele din picioare și au renunțat să execute.
Le-a fost teamă, eu știu, n-ai ce să faci, nu poți să-l obligi pe om.
Câțiva, vreo patru.
Nu am bătut pentru că am făcut întindere undeva spre finalul reprizei a doua,
am vrut să ies, da... Și mi-a zis nea Puiu să stau pe teren să continui,
am tras de mine, dar probabil că dacă ar fi bătut
și urma să bată și șase și șapte
probabil aș fi bătut și așa cu întindere la zona inghinală.
În acele cinci-șase minute, foarte multă agitație,
lumea vorbea, toată lumea țipa, s-a...
a fost, cred, dacă nu greșesc,
deși eu eram îngândurat am zis „Pierdem meciul ăsta, pierdem,
nu, nu se poate să fim așa de aproape”.
Îl pierdem pentru că am văzut ce se întâmplă în tabăra lor
și ce se întâmpla la noi.
Cât să ne mai dea Cel de Sus?
Într-adevăr începem foarte... începem... ratează ei.. de fapt, secondo me...
auzi secondo me ... după părerea mea Mild a fost jucătorul cel mai emoțional
deci cel mai puțin suedez în momentul ăla
pentru că greșește în mod teribil după părerea mea.
După care da, deschid eu această serie...
eram foarte sigur că voi da gol, nu aveam probleme,
deși eu mă gândeam că nu ne vom califica.
Când am dat gol, dacă vă uitați, dau gol, nu mă bucur deloc,
evident că nu mă bucuram, pentru că era primul penalty,
dar am zis... eram ferm convins că nu trecem, de altfel s-a întâmplat,
de asta spun că Florin Prunea
din punct de vedere psihic era pur și simplu dărâmat,
nu mai avea un pic de concentrare,
nu conștientiza că trebuia să se concentreze
să apere măcar un 11 metri, dar repet...
Acum, nu este Florin Prunea vinovat,
dar iată că în momentele alea, un jucător poate face diferența
și el trebuia să facă diferența, după părerea mea.
Pretind că Florin poate să ghicească direcția șutului...
Se aruncă mai tot timpul înainte de a executa...
jucătorul de a ajunge la minge.
Goool, România!
Asta spune de faptul că... faptul că el trebuia schimbat.
Părerea mea e că s-a greșit foarte tare când m-a scos după meciul cu Suedia.
Cu Suedia... cu Elveția.
Dacă e să mă întrebi de frustrări, asta a fost o frustrare.
Pentru că...
aveam atâta iluzie și eram atât de motivat,
știam că pot să fac lucruri,
iar meciul cu Columbia îmi dăduse atât de multă încredere,
încât meciul ăsta cu Elveția n-avea cum să mă zdruncine.
Execută Dan Petrescu.
Admirabilul nostru Dănuț.
Elan foarte scurt...
Penalty. N-am câștigat niciodată,
nici ca antrenor, nici ca jucător, niciodată.
Deci e incredibil. Ca jucător, la penalty-uri niciodată,
La antrenor cred că am vreo cinci meciuri în carieră,
le-am pierdut pe toate la penalty.
Ravelli îmi făcea semn, zâmbea...
o maimuțăreală de-asta, un joc de-ăsta psihologic cu mine...
Era greu de digerat, de acceptat maimuțăreala asta.
Doamne, ajută-mă să nu ratez lovitura asta,
că pe urmă nu mă mai interesează, pot să le ratez pe toate.
Hai, Ilie!
Gol!
A fost un moment din ăla de refulare. M-am dus spre el...
Cred că s-a văzut că am folosit cuvinte inferioare, dar eram...
aveam ceva așa să-i transmit.
Goool! 4-4!
Și m-am întors la centrul terenului, toți erau fericiți...
Scorul este 4-4 la penalty-uri, 6-6 scorul final.
Larsson... gol!
Puneți-l pe Belo să bată,
că el, zic, a bătut cu Steaua Roșie Belgrad în finală,
a marcat, e Belo, e fizic bine... Îl pune pe Belo.
Și m-am ridicat și m-am dus eu să execut.
Și când am vrut să mă duc spre Balint să-l întreb ceva,
am vrut să-l întreb... când m-am ridicat,
s-a întors și a luat-o la fugă spre banca de rezerve.
Și aveam nevoie mult de tine în momentul ăla,
dar tu te-ai întors că aveai treabă cu unii cu alții
și îmi pare rău că nu mi-ai spus, poate mă ajutai atunci.
Și pe urmă m-am gândit că era bine să vină cineva să-l încurajeze.
Strângeți pumnii pentru Belo!
Într-adevăr eu am izbucnit să plâng ca un copil,
m-am prăbușit în teren, la mijlocul terenului,
acolo unde așteptam în loc să plâng, să sărbătoresc,
să ne vedem într-o horă specifică nouă, din păcate n-a fost să fie,
repet, ne-au trădat emoțiile,
nu faptul că nu știam să executăm mai bine 11 metri
sau mai mult decât suedezii.
Suedezii au fost mult mai concentrați, mult mai calmi. Asta a fost.
Deci aici aș vorbi un pic de ADN-ul poporului.
Cred că a fost ziua în care am plâns cel mai mult,
atunci după meciul cu Suedia, pentru că a fost atât de aproape,
eram doar la șase minute de o semifinală mondială
și era greu de digerat înfrângerea respectivă,
pentru că ne gândeam cât de aproape am fost.
Poate că dacă ne-ar fi bătut 3-0 sec, OK, 3-0, superiori...
Însă am simțit că ne-a scăpat, am simțit că a fost,
că putea fi ziua noastră,
că puteam să fim într-o semifinală de campionat mondial
și asta era durerea.
Stăteam cu Petrescu, cu Dan Petrescu în cameră,
el într-un pat, eu într-un pat, și cred că două ore am plâns în continuu.
Cea mai bună echipă a țării noastre din istoria fotbalului românesc.
Am ratat una dintre cred că din cele mai mari posibilități
de a intra în semifinala unei Cupe Mondiale a echipei României
care cred că vor... nu vreau să anticipez,
dar cred că vor trebui să mai treacă foarte multe generații
ca să putem ajunge la acest nivel.
„Dacă, dacă, dacă”...
Dacă antrenorul de pe bancă era mai inspirat
și se făcea auzit de către Ilie Dumitrescu,
poate jucase oricum foarte bine, să blocheze fundașul dreapta Nilsson,
să nu mai permită să dea acele centrări la disperare...
Dacă antrenorul de pe bancă
îl ținea sub priză pe Florin Prunea...
Dacă antrenorul de pe bancă făcea anumite modificări
înainte de finalul jocului și de penalty-uri...
Dacă antrenorul, dacă antrenorul, dacă antrenorul...
Sunt, să zic așa... sunt împăcat cu mine însumi, sunt OK.
Nimeni nu poate să-mi spună nimic, ca să mă...
Da, e greu, e greu să...
Ce să spun, sunt un pic emoționat în momentul de față
pentru că mă răvășiți un pic...
Da, OK...
Nu știu ce am.
E bătrânețea, știi?
Da, ce să zic?
Deci, da, cam asta este.
S-a spulberat un vis, o muncă...
și o poveste frumoasă a generației noastre.
A fost senzația aia că eu nu plec acasă,
că nu s-a terminat turneul final pentru mine.
De ce? Pentru că nu pierdusem în teren, noi nu pierdusem în teren.
Și asta e a doua oară.
România!
Cred că ar fi fost un meci interesant cu Brazilia.
Păcat, dar eu cred că toate se întâmplă ca să mai lăsăm loc de bună ziua,
să vină ceilalți, ăștia tineri, să se ducă ei mai departe decât noi.
Pentru că istoria trebuie să știi s-o folosești.
Dacă nu, n-o să ai viitor niciodată.
Nu știți că era vorba aceea în România
„Să ajungem odată în America, ce bine, să vedem America și noi!”
și a fost ceva care ai dat ce ai mai bun din tine,
cred eu că ne-am simțit bine cu toții,
că dacă dai, ești fericit și te simți bine,
performezi, dai, faci totul din plăcere.
Poate se duc alții și fac mai bine ca noi.
Doamne, dă se ducă ei, cei tineri, s-o facă mai bine ca noi.
Povestea nu s-a încheiat în 1994.
Ne-au furat arbitrii în 1996...
Tăticule a fost un metru jumate, a intrat în poartă.
Dan Petrescu pe post de vârf de atac, Dan Petrescu pătrunde în careu,
Dan Petrescu...
Goooool!
În niciun caz nu m-am gândit că o să dau golul victoriei.
Sincer, a ieșit așa...
Cea mai mare tâmpenie pe care am făcut-o în viața mea.
Ne-am făcut blonzi în 1998.
Și l-am auzit pe Prunea că zice „Hai mă că nu ne stă chiar atât de urât”,
noi care eram niște suedezi așa...
A venit ziua în care trebuie să spun
„la revedere” sau „mulțumesc”echipei naționale...
Și am bătut Anglia la Europeană în 2000.
Noroc, mult noroc...
Ionel Ganea își asumă dificila sarcină... și înscrie!
Chiar dacă România n-a câștigat niciun trofeu,
generația lui Hagi a fost generația de neuitat.
Suntem în sferturile de finală!
Ne-am construit așa o imagine de o echipă care stă la masa bogaților
pentru că ei ne obișnuiseră asta,
problema e că noi nu aveam fondul și nucleul de a reuși lucrul ăsta.
Mi-a plăcut o frază la un moment dat în care cineva a zis
că ne-am rugat de trecut să nu treacă.