Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Postavljat ću pitanja.
- Neka o vašim iskustvima iz rata. - Dobro.
RAZGOVOR PRIJE TERAPIJE
Ovo je onaj usrani dio, je li?
Kad si bio u vojsci, koliko si često pucao na neprijatelja?
Više puta.
Jesi li doživio da su nekoga upucali?
O, da.
Koliko ti je često prijetila opasnost da će te stjerati u kut,
u zasjedu, da će te raniti ili ubiti?
Jedanput, dvaput, 3 - 12, 13 - 50, 51 put ili više?
Pedeset jedan ili više.
Muče li te pesimistične ili samokritične misli?
Apsolutno.
- Tjeskoba ili nervoza? - Naravno.
Jesi li uzimao lijekove zbog toga?
Da, ciklobenzaprin i Ambien.
Te lijekove SEAL-ovcima dijele poput bombona.
Kad se pogledam u ogledalo, ne vidim ništa, samo ispraznu ljušturu,
ljušturu čovjeka koji glumi.
Jesi li bio tužan ili nesretan?
Jesam, tužan.
Mislim li katkada da bi bilo bolje da se jednostavno ne probudim?
Naravno.
Prošli ste tjedan pitali želim li se ubiti. Lagao sam.
Htio sam se ubiti.
Jesi li uzimao halucinogene?
Nisam.
„SAD SAM VEĆ NAVIKAO NA PATNJU.
TOLIKO SAM TOGA PRETRPIO U VALOVIMA I RATU.
NOVA PUSTOLOVINA NEKA SLIJEDI.”
ODISEJ, HOMEROVA ODISEJA
U VALOVIMA I RATU
Marcuse,
kakva su ti bila prva iskustva s terapijom psihodelicima?
Isprva sam se samo pitao što se događa.
Kad ću nešto osjetiti?
Onda kao da mi je nešto počelo zujati u ušima.
Odjednom sam odjurio u različita razdoblja života.
U bljeskovima sam vidio razne prizore iz života.
Mornarički narednik i pripadnik SEAL-a Joshua T. Harris utopio se
u Afganistanu u kolovozu 2008…
To je moj tata.
Da.
To je moj tata.
Lijek izvlači ono što želi da vidiš,
a ti ne znaš zašto.
Ali uvijek ispriča priču.
Tijekom terapije bilo mi je jako loše, i to satima.
Terapeutkinja je rekla da u 20 godina iskustva s tim lijekom
nikada nije vidjela da se netko toliko mučio.
Ne znam je li to dobro ili loše. Odlučio sam se ponositi time.
I zaključio da svašta moram razriješiti.
Želim biti mornarički SEAL
OBUKA SEAL-OVA KALIFORNIJA
Bez kose ostat će glava luda
Želim biti mornarički SEAL
Trči sa mnom ako imaš muda
Pokret!
Teško da ćete na svijetu naći nešto fizički i mentalno teže
od obuke SEAL-ovaca.
Zato je toliko privlačna.
Na početku nas je bilo 175,
a na kraju nas je ostalo 23.
Ustani. Tako.
Diži ga.
Vrati se.
Dođi na svjetlo.
Mnogi su obuku završili s trajnim ozljedama.
Ali nikada nisam sumnjao, nisam ni pomišljao na to da ću odustati.
To uvjetovanje počelo je u ranom djetinjstvu.
Morao si uspjeti. Morao si položiti loptu.
Morao si optrčavati
da bi te prihvatili, da bi te voljeli.
Osjećao sam da moram biti što bolji kako bi me obitelj prihvatila.
Bio sam visok, žgoljav klinac kojega su drugi zadirkivali.
Školski nasilnik slomio mi je nos u sedmome razredu.
Imao sam 82 kilograma na 193 centimetra,
a onda sam došao do 100 kilograma.
Poslije toga mi više nitko nije srao.
1. SVIBNJA 2001.
Kad sam došao na obuku,
u sebi sam nosio nevjerojatnu strast.
Moram trčati 16, 20 kilometara? Plivati devet kilometara?
„Dobro. Onda je to tako.”
Da pogledam brzinomjer, vidio bih da idem unatrag.
Nećemo te ubiti.
Mislim, ne namjerno.
Mislim, samo ćemo raditi sklekove.
Vječno.
Tata mi je bio SEAL-ovac.
Imao je trenutke kada je bio divan.
A imao je i trenutke kada se s njim nije moglo živjeti.
Bio je u vojsci i često ga nije bilo.
Više od 300 dana u godini.
Često sam bio sam. Puno sam gledao televiziju.
Kad sam imao 17 godina, otišao sam u Kaliforniju i prijavio se u mornaricu.
Zaboraviš koliko si mlad i nezreo sa 17 godina.
MOJ TATA JE BIO SEAL-OVAC
Nekoć smo gledali samo fizički aspekt.
Zanimalo nas je samo možeš li izdržati fizičku bol.
S vremenom smo otkrili
da nam treba i fizička izdržljivost,
ali da je važan i karakter.
To moraš razvijati.
Jesi li timski igrač?
Misliš li na skupinu ili samo na sebe?
Bio sam nervozan klinac.
Ali nakon što sam saznao za SEAL-ovce, postao sam opsjednut.
Od tog trenutka bio sam opsjednut.
Toliko sam se igrao rata da to više nije bilo normalno.
Samo sam htio biti u šumi, u ratničkim bojama i s dječjom puškom.
Mrzio sam školu. Mrzio sam sve na njoj.
Dakle, bio sam sjeban i antisocijalan.
Nikada nisam doživio intimni mentalitet tima
i zato sam se mučio s tim.
Ali kad sam skužio kako to ide, osjećao sam se kao u raju.
Mogli ste mi ponuditi bilo što da odustanem od toga,
a ja bih rekao: „Zajebi ti to. Ovdje sam i ovdje trebam i biti.”
Znate? Mislim da većina ljudi to nikada ne nađe.
A ja sam to našao. To je bila moja najveća ljubav.
Ljudi govore o bratstvu, ali uglavnom ga nikada ne dožive.
Za mene je to bit SEAL-ova tima.
11. RUJNA 2001.
Najnovije vijesti. Zrakoplov se zabio u Svjetski trgovački centar.
Idemo uživo čuti našu dopisnicu Joan Fleischer s 1010 WINS-a.
Što vidiš?
Nakon napada 11. rujna poslali su nas u prostoriju za gledanje televizije.
Gledali smo to nekih 30 sekundi.
U ovom trenutku čujemo i novu eksploziju u drugoj zgradi.
- To znači… - Bože!
Idemo na prijenos ABC-ja.
Upravo je eksplodirao drugi toranj.
- ABC nastavlja s prijenosom. - Isuse!
Nismo ništa razumjeli. Nastojali smo preživjeti obuku.
Prije napada 11. rujna nije se događalo bogznašto.
Nismo znali što je to rat.
U svojim maštarijama uvijek smo bili poput Supermana.
Postavit ćemo zasjedu, sve pobiti i super.
Spasit ćemo princezu.
Ali nikada nismo razmišljali o svemu lošem. Nikada.
Tehničari sonarske službe, skupnik Marcus Capone, 10. tim SEAL-a.
19. LISTOPADA 2001.
Sve se dogodilo veoma brzo. Bila sam na drugoj godini faksa,
a onda sam postala mama i supruga
i preselila sam se u Coronado u Kaliforniji.
Sa Srednjeg zapada s malom bebom.
A imala sam muža koji je bio veoma predan tom novom zadatku.
Mislila sam da se radi o tome da ćemo srediti tog terorista
i da će to učiniti dečki poput Marcusa.
Naivno sam mislila,
kad operacija završi, bit ćemo normalna obitelj.
Rat u Afganistanu svodi se na lov na jednog čovjeka.
Kada je riječ o jedinicama koje će biti uključene u lov,
većinom se radi o specijalnim postrojbama, Rendžerima i mornaričkim SEAL-ovcima.
Pentagon je potvrdio da su specijalne postrojbe u Afganistanu
i da koordiniraju zračne napade.
Amerika ratuje u dvije daleke zemlje.
Rat bi mogao potrajati duže nego što očekuju
i predviđaju u ovom trenutku.
Moj je vod htio otići prvi u Afganistan jer smo bili spremni, željni akcije.
Što je negdje bilo gore, to smo mi više htjeli ići.
Oni su bili najveći nasilnici i mi smo ih htjeli nokautirati.
Matty je bio u vodu s kojim smo blisko surađivali.
Ali jedan je vod trebao otići u Njemačku,
a drugi u Afganistan.
Da, bacali smo novčić da odlučimo tko ide prvi u Afganistan.
Bili smo bijesni kad smo izgubili.
Bili su bijesni. I ja bih bio.
Nismo se htjeli previše veseliti,
ali potajno smo si davali pet.
Ono: „To, idemo u Afganistan.”
Reci nekom SEAL-ovcu da će biti akcije…
To mu je dovoljno.
Znači, Matty i vod s kojim smo surađivali
otišli su u Afganistan, a mi smo otišli u Njemačku.
Što je bilo poslije?
AFGANISTAN
28. lipnja 2005.
Operacija Crvena krila.
Dugo je držala rekord kada je riječ o broju poginulih SEAL-ovaca.
Četiri SEAL-ovca krenula su u izviđanje
u pokrajini Kunar.
Teren je zbilja gadan.
Spustili su se užetom.
Zbog hrpe sitnica završili su u jako teškom položaju.
Kasnili su, bili su ondje gdje nisu trebali biti.
Sve što je moglo poći po zlu, pošlo je po zlu.
OPERACIJA CRVENA KRILA
Otkrili su ih.
A onda ih je neprijatelj napao.
Javili su nam.
Mi smo bili u timu za brzi odgovor.
Doslovno smo sjedili u helikopteru.
Rotori su se okretali.
Čekali smo polazak.
Bili smo na nadmorskoj visini
koja možda sjebati helikopter.
Odlučili smo smanjiti broj ljudi da helikopter bude lakši,
otići, vratiti se i pokupiti ostale.
I tako smo sišli.
Čekali smo.
Jedan je tip imao satelitski telefon. Stalno je govorio: „Ponovi.”
A onda me samo pogledao.
Rekao je:
„Pao je jedan helikopter.”
Ja sam upravo bio izašao iz tog helikoptera.
Trebao sam biti u njemu.
Helikopter CH-47 pao je zapadno od Asadabada
tijekom operacije Crveno krilo.
Prema prvi informacijama možda je pao zbog neprijateljske paljbe.
U ovom trenutku ne znamo u kakvom su stanju vojnici.
Po noći smo odletjeli na mjesto nesreće.
Bili smo s Rendžerima. Označili su područje.
Onda smo u biti tražili
cijeli dan i cijelu noć.
Bilo je užasno.
Postoji nešto u nama.
Kao da u svojoj glavi imam SEAL-ovca.
Zbog njega prođeš obuku.
Preživiš ture na ratištu.
Preživiš razna sranja.
Na bojištu si i poginulo ti je pola voda.
Zbog toga glasa u glavi ideš dalje. Stalno ti ponavlja:
„Evo što ćeš učiniti.” I ti to učiniš.
Bračni partneri javljali su nam što se događa kod kuće.
O tome kako su nekomu
došla dvojica u kuću,
odjevena u svečanu plavu odoru.
I onda… Pomislili bismo: „O, ne.”
Jedanput sam bacio telefon.
I…
Jednostavno sam se slomio
zbog svih prijatelja s kojima sam radio.
I zbog toga što tada nisam mogao učiniti ništa.
To me frustriralo.
A onda je tugu zamijenila ljutnja.
OBRED TIJEKOM ULASKA U ZRAKOPLOV
Kad smo ih unosili u zrakoplov…
To mi je bilo najteže u životu.
U jedan smo zrakoplov unijeli sve ljesove.
Uđete preko rampe, a izađete kroz vrata sa strane.
Odradili smo obred. Svirali su gajde.
Došao sam do vrata,
okrenuo sam se i pomislio: „Ne znam što radim.”
Ne znam kako izaći iz zrakoplova.
Znate?
Ne bismo ih smjeli ostaviti.
OBRED U POČAST POGINULIMA U OPERACIJI CRVENA KRILA, SRPANJ 2005.
Predsjednik Sjedinjenih Država s ponosom posthumno dodjeljuje
Srebrnu zvijezdu, Grimizno srce,
Vrpcu za zasluge u borbi i Orden za operacije u Afganistanu
desetniku Dannyju Dietzu
iz američke mornarice.
Nikada nisam upoznao Dannyja.
Samo je njegova žena Patsy govorila, od svih 11 žena.
Samo ona.
A to što je rekla… Bilo je dirljivo.
Bila je mlada, 22 godine. To se jednostavno vidjelo.
Život joj se srušio.
Danny, dok govorim o tebi, osjećam leptiriće u trbuhu,
kao one večeri kad smo se prvi put vidjeli.
Sjećam se kako sam se izgubila u onim tvojim tamnim očima.
Tako mi je jako žao što si morao umrijeti tako kako si umro.
Samo se nadam da možeš sa Zemlje otići u nebo
s uspomenama na snažnu ljubav koja je trajala četiri godine.
Dala bih svoj život da mogu provesti samo još jedan dan s tobom
i posljednji te put poljubiti.
Kad sam maturirala,
prijavila sam se u mornaricu i otišla u prvu bazu,
ovdje u Virginia Beachu.
Život mi se promijenio.
Bila sam u mornarici, ali nisam znala ni da SEAL-ovci postoje.
Što je to SEAL? Nikad nisam čula za to.
Mama mi je rekla: „Imaju roštilj.
Želiš li doći?”
Sjećam se kako mi je rekla: „Ovdje je jedan zgodan muškarac.”
Zvao se Danny i…
Kad sam došla, mama nas je upoznala.
I više se nikada nismo razdvojili.
To je bilo ludo.
To je bila zbilja predivna, nevina ljubav.
Obećavam ti da ćemo se jednoga dana opet sresti
te da ćemo nastaviti i živjeti život iz bajke,
i to ondje gdje smo stali.
Volim te. Zauvijek tvoja. Tvoja žena.
Gđa Dietz.
Imamo skupinu ljudi koji uglavnom dolaze iz jedne jedinice.
Oni su pleme.
Onda masovno stradaju.
Odjednom se hrpa ljudi ne vrati kući.
Što ćemo?
Vratit ćemo se u akciju i rasturiti nekoga.
Eto što ćemo učiniti.
Nemamo izbora.
SNIMKE S TERENA MARCUSA CAPONEA AFGANISTAN, 2005.
Došli smo u Afganistan i za dva dana krenuli u akciju.
U ranu zoru, izravan napad.
Prepad na bazu.
Helikopteri, Blackhawksi.
Vjetar puše kao lud.
Otvarao sam sve što je bilo zatvoreno. Recimo, vrata.
Možda maljem.
Malenim eksplozivom.
Ili jako velikim eksplozivom.
To je kao sudar u footballu, kao da nekoga ošamutite.
Malo ti zvoni u glavi i misliš: „To te ja pitam.”
Moji bliski prijatelji
i ja tada smo htjeli ići u rat.
Nakon Crvenih krila imali smo mjesec i pol,
dva mjeseca za dekompresiju ili nešto.
Marcus i ostali zamijenili su nas u Afganistanu.
Otišli smo u Njemačku.
Došao je jedan od psihijatara.
Svi smo morali razgovarati s njim. To je bilo obvezno.
Nitko to nije htio. Mislili smo: „Jebote.”
Onda smo svi proveli dva sata s njim. Bio je zakon.
Sjećam se da nam je svima rekao: „Slušajte.
Kad se vratite, samo bez velikih odluka.
Ne počinjite veze.
Ne prekidajte veze.
Nemojte raditi ništa. Niste probavili ništa od ovoga.”
Naravno, otišao sam kući i uništio sve.
Onda smo se vratili u vod i počeli se pripremati,
a to je bila… grozna ideja.
Vratili smo se u SAD pa smo ubrzo opet otišli i vratili se.
Samo sam se smijao.
Ne sjećam se tko je bio odostraga. Sjećam se da je pitao zašto se smijem.
Rekao sam: „Čovječe, spavam prvi put u posljednjih nekoliko mjeseci.”
Nisam imao ni sekunde mira
kod kuće.
Čim sam došao u Falluju, spavao sam kao beba.
To je malo čudno.
Otišao sam na drugu turu. Vratio sam se u Irak 2007.
S nama je bio Matty Roberts. Pratio ga je jako dobar glas.
Vidjelo se da opet traži obitelj.
Bio mi je poput starijeg brata.
Bili smo u timu koji je bio sve o čemu sam sanjao.
Kao da su me unovačili Patriotsi.
Imali smo sve, sve obavještajce,
svaku vrstu potpore koju smo mogli poželjeti.
I ljude koje smo htjeli uloviti.
To te motivira.
Svaki dan ustaneš i imaš neku svrhu.
U isto vrijeme otupiš na rizik.
SNIMKE S TERENA D. J.-A SHIPLEYJA
Bio sam u mnogo gadnih situacija.
Nije dobro ako na tebe pucaju s udaljenosti od 200, 50 metara.
Ako su bliže, to ti promijeni život.
Tip na vrhu jarka se miče.
- Da, vidim ga. - Ispred tebe je.
Dobro.
Jedne smo noći otišli u akciju.
Iz helikoptera su spazili ljude u polju.
Nama su naredili da idemo za njima.
Sve prekriva gusto grmlje.
Visoko je. Na nekim mjestima do dva metra.
Zrakoplov je upalio noćno svjetlo
da vidimo.
Svi gledamo u tlo.
Korak naprijed.
Jedan metar. Svi šapuću. Slušamo što govore preko veze.
Pilot je vidio jednu osobu na tom polju.
Vidi kako mu se približavamo.
Devedeset centimetara.
Pola metra.
Srce lupa sto na sat.
Iskočit ću iz kože koliko se bojim.
„Treći zdesna. Blizu ste mu.”
Jedan, dva, tri.
Tipa nema.
U jednom je trenutku Jay nešto čuo.
Povikao je: „Hej!”
Hej!
Čim je to izrekao, tip je počeo pucati.
Odjurili smo iza traktorske gume otprilike četiri metra iza mene.
Hrpa negativaca vratila se iz baze.
Sad su nas napadali sa svih strana. Nisam mogao pucati jer ništa nisam vidio.
Naočale su mi se nakrivile. Prašina mi ulazi u oči. Ništa ne vidiš.
Bolničar je ranjen.
Dotrčao sam, zgrabio ga i počeo ga odvlačiti.
Onda sam i ja ranjen.
Okrenuo sam se oko sebe.
Mislio sam da je ruka gotova, da je više nema.
Kad sam pogledao ispod naočala, vidio sam samo rub majice.
Ništa nisam osjećao.
Sigurno ću iskrvariti.
Na pola sekunde obuzela me panika.
Mislio sam: „Moram se izvući, jebote.”
SEAL-ovac u mojem mozgu.
Kao da me doslovno ošamario i rekao:
„Ako ga ostaviš i preživiš, više si nikad nećeš moći pogledati u oči.”
Rekao sam: „Gle, vući ću te dokle budem mogao.
Ako stanem, ti nastavi.”
Sve sam ih zgrabio i dovukao iz traktora.
Primili smo se posla.
Sad prekopavamo prvu pomoć.
Pokušavamo staviti poveske.
Matty jako krvari.
Pokušavam staviti povesku na Mattyjevu ruku.
A on vrišti kao lud. Sjećam se, gledao je u tlo.
Mislio je da je ostao bez ruke. Gledao je u batrljak.
Ali za to su vrijeme neprestano pucali po nama.
Budući da je bio jako blizu, da ste se nagnuli,
upucao bi vas.
Mogli smo samo pozvati zračnu potporu.
Trebamo potporu. Ne vidimo ga.
Imamo više ranjenih. Trebamo potporu.
Sjećam se, pilot je odbio. Bili su preblizu, nisu mogli.
Spremni, meta je blizu.
Jay je rekao: „Ako to ne učinite, gotovi smo.” Rekao je inicijale. Pucajte.
- J. A. - Slobodno pucajte.
Dvojka je naoružana.
To je bilo točno iznad njih.
- Dajte još, točno tu. - Primljeno.
Pozvali smo helikopter, utovarili smo ljude, ja sam uskočio.
Stražnji kraj izgledao je kao iz filma Pad crnog jastreba.
Posvuda je bilo krvi, pribora, metaka, spremnika.
Po cijelom helikopteru.
Jebote!
Išao sam na rehabilitaciju i na silne operacije.
I fizički sam se oporavio.
Bar sam to mislio.
Ali mentalno sam strašno propao.
To je bilo ludo. Užasno.
Jedan mi je liječnik rekao: „Imaš traumatsku ozljedu mozga.
Sigurno imaš PTSP.”
Rekao je: „S vojskom je gotovo. To je naša preporuka.”
Rekao sam da želim ostati do kraja, ali u bazi kod kuće.
Iako sam i dalje bio u mornarici, ego mi je divljao.
Bio sam prepun krivnje.
Katkada želim da sam ostao bez ruke.
To bi bilo lakše prihvatiti.
Kakva su to sranja s mozgom? Kakav PTSP? Koji vrag?
Nisam htio vidjeti D. J.-a. Ni Marcusa. Nikoga od njih.
SEAL-ovac u glavi počeo me trovati.
Glas mi je govorio: „Kakva si ti kukavica. Jebote, uvijek odustaneš.
Dečki su na bojištu, još ratuju.
A ti sjediš ovdje.
Koji je tebi kurac?”
U mojoj se glavi bratstvo raspalo.
Došao sam k sebi.
Primijetio sam tjeskobu.
Odmah sam primijetio depresiju.
Pokušao sam se ponašati normalno, generalizirati.
Tako je to.
Mučio me gubitak pamćenja. Upoznao bih se s nekim,
rukovao bih se i mislio: „Što si to rekao?
Ne znam kako se zoveš. Nemam blage.”
- Jesi li to komu rekao? - Ne.
- Koliko dugo nisi rekao?
Pet ili šest godina.
Žene iz Dannyjeva voda s kojima sam se družila
više nisu imale muževe.
Imale smo jedna drugu. Postale smo najbolje prijateljice.
Jednom su išli na večeru. Jedna od njih me nazvala.
Rekla je: „Vratio se jedan iz desetke.
Hoćeš li s nama?”
Rekli su mi: „Patsy će doći. Napokon ćeš je upoznati.”
„Može.”
„Onda nema dlake na jeziku. Pripremi se.”
„Dobro je. Kužim.”
Ali sjećam se mladog, drskog SEAL-ovca koji se samo pojavio…
Nije znao tko sam.
Ribala me otprilike pet minuta. Bilo je savršeno.
Na kraju je dobio moj broj.
Slao je poruke: „Rado bih te počastio ručkom.”
I tako je to krenulo.
Pitao sam se hoće li biti oprezna nakon Dannyja.
Mislio sam da neće podnijeti novu turu na bojištu.
A ja sam htio ići, nisam htio prestati.
„Ako ti to ne možeš, shvaćam.”
Nisam to htjela ponovno preživjeti.
Ali bio je drukčiji. I bio je…
Imao je nešto zbog čega sam osjećala da sam opet našla dom.
Uspio me nasmijati nakon mnogo godina.
A to mi je nedostajalo.
Bili smo zajedno gotovo godinu dana.
Htjela sam obići Dannyjev grob u Coloradu.
Htio je ići sa mnom.
Ostavio me na groblju, otišao je, dao mi je prostora.
Došao je po mene, ulazila sam u auto,
a on je rekao: „Bi li ti smetalo da odem do njegova groba?
Nisam ga upoznao. Htio bih mu odati počast.”
DANNY P. DIETZ ML.
Otišao je do groba i kleknuo.
Vidjela sam da su mu oči suzne. Vratio se u auto.
Vratili smo se na Dan zahvalnosti.
Došli su prijatelji i obitelj.
Onda je kleknuo i zaprosio me.
Naknadno sam saznala da je planirao put
jer je htio tražiti Dannyjevo dopuštenje da se vjenčamo.
Osjećala sam se kao da…
Ako sam se i osjećala krivom što nastavljam živjeti i što sam s njim,
to mi je samo potvrdilo da sam s pravim čovjekom.
Od 2005. do 2010. imali smo puno posla.
Broj operacija koji smo odradili
u sklopu specijalnih postrojbi…
Taj je broj bio golem. Svaki mjesec imali smo stotine operacija.
Neprestano smo radili.
Marcusa nije bilo gotovo 300 dana u godini.
Kada bi se vratio, apsolutno je bio
sve dalje i dalje.
Činilo mi se da često uopće ne želi biti kod kuće.
Budući da su izrazito predani,
mnogi vojnici koji odlaze na ratište jednostavno se ne mogu odreći toga.
Prošlo je nekoliko godina
i počeli smo shvaćati kakve su posljedice kad se ne odmore od toga.
Vojni helikopter Chinook oboren je po mraku istočno od Kabula.
Poginula je cijela posada, 30 Amerikanaca i osam Afganistanaca,
uključujući 22 člana SEAL-a, uglavnom iz 6. tima.
Nastavili su pogibati, iz ture u turu.
To je bilo nečuveno.
Nicolas Checque imao je samo 28 godina.
Bio je SEAL-ovac…
David Warsen maturirao je u srednjoj školi East Kentwood.
Volio je svoju obitelj…
Mornarički narednik i pripadnik SEAL-a Joshua T. Harris utopio se
u Afganistanu u kolovozu 2008. Njegovi roditelji…
Josh Harris sigurno je bio jedan od mojih najboljih prijatelja.
Bio je u izviđanju.
Isplivao je, bio je privezan.
Onda je žica jednostavno pukla.
Uglavnom, rijeka ga je povukla.
Našli smo ga tek za 12 sati.
Otprilike 50 kilometara nizvodno.
Mislim da se na nekoj razini morao osjećati krivim jer je ostao živ.
Mnogo je toga prikrivao.
Svi su se liječili vlastitim metodama, ne samo on.
Kao da igramo ruski rulet, zbilja.
Svaki put kad bi otišao,
mislila sam da se neće vratiti.
Sjećam se, ostavili smo ga u zapovjedništvu.
MARCUSOV I AMBERIN SIN
Sjećam se kako sam vrištao.
Vrištao sam i plakao.
„Molim te, nemoj otići.”
Kad sam posljednji put odlazio, i Caden i Maggie histerično su plakali.
To me jako povrijedilo.
I tako…
Bilo je vrijeme da malo predahnem i da se pobrinem za svoju obitelj.
Ovo je pismo iz 2013. Tražio sam mirovinu iz zdravstvenih razloga.
„Uskoro odlazim nakon 12 i pol godina u mornarici.
Cijelu sam karijeru bio SEAL-ovac.”
200 BORBENIH OPERACIJA
DVIJE BRONČANE ZVIJEZDE
ŽESTOKE BORBE
MOGAO SAM UČINITI VIŠE
„Pogoršalo mi se psihičko stanje.
Pokušao sam to skriti posljednjih nekoliko godina,
ali ljudima koji su mi bliski postalo je bolno očito
da se mučim u mnogim aspektima života.”
KONZUMIRAM VELIKE KOLIČINE ALKOHOLA
NIKADA SE NE GASIM
„I ne znam koliko sam puta izvadio pištolj iz sefa
jer je netko pozvonio na vratima.
Udaljio sam se od mnogih bliskih prijatelja.
Mijenjam raspoloženja. Lako planem.
Stalno me muče
tjeskoba, noćne more, depresija.
Svejedno se silno ponosim karijerom
koja je trajala posljednjih 13 godina.
M. Capone.”
Mučilo me
kako će funkcionirati izvan tima SEAL-ovaca,
ali hvatala sam se za slamke i nadala se kakvoj-takvoj normalnosti.
Tata je u to vrijeme odlazio iz vojske.
„Selimo se u Teksas.
Bit ćemo zajedno. Sve će biti sjajno.”
Ubrzo smo svi shvatili da to neće biti tako.
1. SVIBNJA 2001.
Kad se odvojiš od plemena,
tražiš bilo što, samo da popuniš tu prazninu.
Dosadno mi je pa snimam video.
Idemo.
Počeo sam žestoko piti.
Dali su mi antidepresive.
Sjećam se kako sam razbijao prozore šalicama i općenito ludovao.
Nikada me nije tukao. Možda bi me gurnuo.
Ali znao sam taj pogled i kad bih ga vidio, mislio sam:
„Miči mu se s puta.”
Ovo je moj tata.
Moramo biti tihi.
Sjećam se jedne prilike.
Pokušala sam ih razdvojiti.
Ne mogu zamisliti
koliko se Caden bojao.
Naganjalo ga je čudovište koje mu je cijeli život bilo idol.
U školi sam upadao u nevolje,
drogirao sam se.
Obitelj je podupirala njega.
On je bio taj koji se vratio iz rata.
Ono što smo mi proživljavali nije bilo prevažno,
ne koliko ono što je on proživljavao.
Mislio sam da bi Amber i djeci bilo mnogo bolje
da me nema.
Kada ja dođem kući, nastanu svakakvi problemi.
Za sve.
Djeca ne žele biti sa mnom. Amber ne želi razgovarati.
Bilo bi im mnogo bolje u životu da mene nema.
Marcus je jedne večeri gledao stare filmove s obuke.
Otišla sam spavati.
U pet sati ujutro opet sam došla,
a Marcus je sjedio s praznom bocom viskija u ruci
i nabijenim pištoljem.
I…
Podignuo ga je i rekao: „Goni se od mene.”
Marcus je otišao u Ured za veterane. Proučavali su kako spava.
Snimali su ga.
Imali su psihološke procjene.
Ništa nije upalilo.
Pio je deset lijekova.
Nešto za spavanje, za buđenje, za fokusiranje, za energiju,
za noćne more, za depresiju, za tjeskobu.
Pio je lijekove.
Išao je na psihoterapiju.
Radio je sve što su mu rekli.
A bilo mu je samo gore.
SLABO PAMĆENJE
Došla sam do njegova kartona i pronašla procjenu.
Marcus im je rekao:
„Često zaboravljam kako se zovu moji kolege na poslu.”
To me šokiralo.
Tada sam bila očajna.
Potpuno sam promijenila pristup.
Počela sam se fokusirati na alternativno liječenje.
PSIHODELIČNA RENESANSA
Javila mi se žena drugog SEAL-ovca i rekla:
„Mislim da postoji nešto što bi moglo pomoći Marcusu.”
Naravno, to mi se činilo potpuno stranim.
Poznati su nam ibogain i iboga.
Na Zapadu ih smatramo lijekom za ovisnost
otprilike 50, 60 godina.
Narod Bwiti iz Gabona
tom se tvari koristi naizgled već stoljećima
prilikom duhovnih i ljekovitih obreda.
Ibogain se dobiva iz kore korijena grma iz Gabona u Africi.
A 5-MeO-DMT dobiva se iz otrova žabe krastače iz pustinje Sonore.
Terapija ibogainom stvara uvjete za fiziološko resetiranje živčanog sustava.
TERAPIJA 5-MEO-DMT-OM
A tvar iz žabe pruža priliku da oslobodite sve
što ibogain izvuče na površinu.
TERAPIJA IBOGAINOM I 5-MEO-OM 1. DAN: IBOGAIN, 3. - 5. DAN: 5-MEO-DMT
ŠTO IBOGAIN LIJEČI
Ako se terapija uzima uzastopno,
ibogain i 5-MeO-DMT veoma su učinkoviti
u rješavanju traume.
Ali obje su tvari ilegalne u SAD-u pa bi Marcus morao otići u Meksiko
da iskoristi tu mogućnost.
Kad sam mu to spomenula, rekao je: „To je potpuno ludo.”
Psihodelici?
Što? Ono kao Timothy Leary i Woodstock?
Ljudi plešu sa cvijećem u kosi? To nisam mogao shvatiti.
OBRAZOVNI FILM, 1967.
Gledate putnika koji je upravo kupio kartu
za posebnu vrstu putovanja. Za trip.
Koliko stoji?
Nekoliko dolara i zdrav razum.
Znao sam samo ono što su nas učili kad smo bili djeca.
Psihodelici su droga koja izaziva ovisnost.
Poludiš.
Spržiš mozak.
I to bi trebalo spasiti naše prekaljene ratnike?
Odrasla sam u konzervativnoj, kršćanskoj obitelji.
Pitala sam se je li to nekakav vudu.
„Otvara li to vrata tame?”
Umirala sam od straha.
VIRGINIA
Vratio sam se s ratišta 2012.
Ulazimo u 2013. Lola se rodila u svibnju.
Na novu sam turu otišao 15. svibnja.
Taj sam put teško ranjen.
KRONOLOGIJA LIJEČENJA
Bubnjići su mi popucali. Krvario sam iz ušiju, nosa.
IZLOŽEN EKSPLOZIJI
Imao sam česte potrese mozga.
DRHTANJE DESNE RUKE
Bio sam u blizini eksplozija.
Imao sam jako puno ortopedskih ozljeda.
U francuskoj bolnici spojili su me na aparate.
Na mozgu, u potiljku, imao sam golem hematom.
Crn kao noć.
Imao sam strašne glavobolje koje je izazivalo svjetlo.
Povratio bih čim bi mi uperili svjetlo u oči.
Sletim u Virginia Beach.
Došao sam, dočekali su me. „Izvoli. Beba ima četiri mjeseca.”
Nisam znao ništa. Bio sam beskoristan. I nisam se mogao sjetiti kako se zove.
Večerala sam za stolom. Jeli smo.
Ali on je šutio.
Mislila sam da je tužan nakon povratka, jer se vratio kući.
Možda mu je sve bilo previše.
Napokon me pogledao suznih očiju.
Pitao je: „Koliko dugo večeramo?”
Ja sam već završila. Rekla sam: „Već prilično dugo.”
Samo me pogledao, istrčao iz sobe i…
Doslovno je otišao u sobu za goste, sklupčao se i počeo ridati.
Ti dečki ne žele pokazati da su slabi. To se ne radi.
Ne smiju se otvoriti ili komunicirati.
Jednostavno moraju gurati dalje.
SNIMKE S TERENA D. J.-A SHIPLEYJA
Izdržao sam još četiri, pet mjeseci.
Pripremali smo veliku operaciju.
Tadašnji zapovjednik pogledao me i rekao:
„Stari, mislim da ne trebaš ići s nama.
Zašto ne ostaneš i ne odmoriš se?”
Rekao sam: „Ne.”
Nastavio je: „Da se drukčije izrazim.
Ne ideš, majku ti tvoju.”
Pet dana poslije završio sam u NICoE-u.
To je zapravo iznimno napredna klinika za rehabilitaciju.
Imaju velik odjel za ortopedske ozljede, za ozljede mozga.
Pregledavaju te od glave do pete,
i to četiri tjedna.
PROCJENA PSIHOLOŠKOG STANJA/OZLJEDE MOZGA SAŽETAK SKRBI
IMA PROBLEMA S HIPERVIGILITETOM, IZBJEGAVA GUŽVU,
OSJEĆA INTENZIVAN DÉJÀ VU KADA S PSOM ŠEĆE KROZ VISOKU TRAVU
JER GA TO PODSJEĆA NA PROŠLE TURE NA RATIŠTU.
Počnu vam davati lijekove i spase vas.
LIJEKOVI KOJE PIJE
Trebao sam te alate kako bih preživio do mirovine.
Nakon toga se osjećaš sjajno. Pripremiš se pa te stalno šalju u misije.
Odradili smo još četiri ture.
Činilo mi se strašnim sve što sam pročitao o ibogainu.
Bilo je tu mnogo osobnih priča o tome kako su ljudi istraživali
najdublje, najskrivenije kutke pakla
tijekom tog 12-satnog putovanja.
Čak smo se i svađali oko toga.
Rekao sam Amber: „Ovo je ludo. Doslovno ludo.”
Tako smo o tome razgovarali otprilike godinu dana.
Djeca su nas promatrala. Tako nismo mogli dalje.
I zato sam mu u biti rekla:
„Moraš pokušati ili ću spakirati djecu
i otići.”
Činilo mi se kao da sam isprobao sve.
Mislim da si spreman na sve
kad si tako jako očajan.
Bio je na raznim terapijama zbog mozga. Isprobao je toliko toga.
Činilo mi se da je to sranje, da to nije ništa.
Tu sam priču čuo tisuću puta.
MEĐUNARODNA GRANICA
U Meksiku prema protokolu prvo uzmeš ibogain.
PSIHODELIČNA KLINIKA
Nekoliko dana poslije uzmeš 5-MeO-DMT,
poznat kao žaba.
Ondje su bili moj terapeut, liječnik s Hitne, medicinska sestra.
Te sam večeri samo htio…
Samo sam htio zacijeliti.
Čuo sam glazbu.
Naslonio sam se u krevetu i čekao.
Čekao sam… Nisam imao pojma što će se dogoditi.
Sjećam se da sam u jednom trenutku čuo
glasno zujanje, kao zujanje motorne pile. Kao da je zavladao potpuni kaos.
Neprestano te udaraju u jaja,
a ne možeš pobjeći.
Vidio sam miješanje, kao da miješaju karte.
Tako su brzo jurile tisuće slika.
Vidio sam prizore iz djetinjstva.
Vidio sam i tatine slike.
Možda se nešto dogodilo,
neki incident.
A onda sam vidio Josheve slike.
Nisam govorio o tome, ali ja sam trebao prijeći rijeku.
Ja sam trebao tražiti
mjesto na kojemu možemo prijeći, ali tada nisam bio ondje.
To mi je bio kamen na duši, o tome sam razmišljao.
Ali vidio sam njega, njegovo nasmiješeno lice, kovrčavu kosu.
Prizor je bio sretan. On je dobro.
Uspio sam iz drugog kuta vidjeti teške trenutke iz svojega života.
Shvatio sam da ni za što nisam kriv.
Polako sam skidao teret s duše.
Činilo mi se kao da mi se mozak defragmentira.
Svi zidove koje podignete, sve čime se štitite, sve to nestane.
Nestane ego,
a ti postaneš čista verzija čovjeka
koji voli sve.
Osjećao sam se uzdignuto, lagano.
Kao da je svanuo novi dan.
KALIFORNIJA
Kad se tata vratio… Ne znam kako da to opišem.
Nekako je bio mnogo mirniji.
Pogled u njegovim očima bio je…
Nije bio tako jako mrtav.
Dugo ste gledali kroz njega kad biste ga pogledali.
Kad smo vidjeli da se tata trudi,
svi smo počeli raditi na sebi.
Obitelj je opet počela funkcionirati kao zajednica jer je njemu bilo sve bolje.
Sjećam se kad sam vidio Amber prvi put nakon što sam uzeo ibogain.
Prvo sam joj rekao:
„Svi naši prijatelji za koje znamo da pate…
Moramo im prenijeti ovo da bi im bilo bolje.”
Tako je sve počelo.
SVEUČILIŠTE STANFORD
Sastao sam se s Marcusom i Amber.
Razgovarao sam s Marcusom 30 minuta.
Razgovarao sam sa skromnim, promišljenim tipom
koji se meni činio veoma normalnim.
Onda mi je Amber ispričala da nije mogao ni promijeniti žarulju
prije odlaska u Meksiko.
Bio je u jako lošem stanju, a onda se vratio u normalu.
To me zainteresiralo.
Ovo je jedno od pitanja u medicini
u kojemu morate biti hrabri i upustiti se u to.
Kad je riječ o vojnicima u vašoj jedinici, što biste rekli, u postocima,
koliko ih je ubijeno, ranjeno ili nestalo u borbi?
Pa, 25 %, 30 %.
Ako je tjedan tipičan, koliko ste često odvojeni od drugih ljudi?
Ne zanimaju vas, ne komunicirate.
- Svaki dan. Da. - Svaki dan?
Na neki način stalno.
Osjećate li krivnju?
RAZGOVOR PRIJE TERAPIJE
Mislim da osjećam.
Siguran sam da osjećam.
Neuroznanost će prvi put testirati ibogain na ljudima.
Danas želimo vidjeli koliko je korisno
liječiti psihijatrijske neurološke bolesti
koje muče veterane, zar ne?
Mnogi su veterani bili izloženi višestrukim eksplozijama.
U sukobima u Iraku i Afganistanu česte su traumatske ozljede mozga.
TRAUMATSKA OZLJEDA MOZGA U SVIJETU
Jesu li osjećaji krivnje i srama povezani s iskustvima u vojsci?
- Jesu. - Dobro.
Znate, jako me muči…
u kojem je smjeru otišao moj život kad sam bio SEAL-ovac.
Podsjeti me koje su godine počele tvoje glavobolje.
- 2007. - 2007.
Da.
Obično…
Recimo, sada me boli jedna strana.
Uvijek me boli ova strana glave.
- Dobro. - Ne prestaje.
Samo trenutak.
Čovječe…
Trčite uz brdo!
SNIMKE MATTYJA ROBERTSA S OBUKE
Dižite pušku!
Često se bavimo ovim poslom jer smatramo da nam je u krvi.
Stvoreni smo za to.
Ali to je samo odijelo, kao i svako drugo koje odjenete
u nekom dijelu života.
Skinut ćete ga.
Ja sam skinuo odijelo.
Tko sam sad ja?
Idem na posao, onda vježbam, vratim se kući i sjedim na kauču.
Stalno se prisjećam prošlosti. Samo to i radim.
Ne mogu misliti na budućnost.
Ondje nema ničega do čega mi je stalo.
Dovoljno sam razuman da znam da tako ne mogu živjeti.
Ali ne znam kako…
Kako da se izvučem.
Ako to ima smisla.
U mirovinu sam otišao 2018.
Otišao sam iz tima. Počeo sam proizvoditi skateboarde.
Na prvi sam pogled imao sve.
Lijepu ženu, dvoje zdrave djece.
Dvije ruke, dvije noge. Divnu kuću.
Nisam se imao na što žaliti.
I htio sam umrijeti.
Kada odete iz tima,
ostanete bez smisla,
svrhe zbog koje ustajete svako jutro u pet.
I to te zgazi.
Dođeš do samoga dna.
Radovao bih se i neizlječivom raku.
Više me i nije smatrao suprugom,
nego skrbnicom.
Na kraju večeri bila sam iscrpljena. Htjela sam spavati. Sve je bilo na meni.
A bila sam i mama.
Morala sam zaštititi i njih, živjeti i taj život
da ne primijete da je tata… slomljen.
Pitala bih ga: „Što je s tobom? Molim te, reci mi.”
On bi odgovorio: „Svake sekunde razmišljam o tome da se želim ubiti.
Želim se ubiti i sada.”
Pomislila sam: „Dobro.”
Osjećala sam da mi je to prilika da mu pomognem
jer je to jasno i glasno tražio.
Za one koji ne znaju, zajednica SEAL-ovaca pretrpjela je
dva samoubojstva u protekla dva tjedna.
Radi se o dvojici omiljenih članova zajednice i…
To se prečesto događa. Mislili smo da bismo trebali uputiti javni apel.
Trebali bismo reći: „Neki su došli do ruba i spasili su se.”
Nadam se da će mnogi to vidjeti
i da neki naši kolege,
koji se muče i koji razmišljaju o tome da svemu stanu na kraj,
ipak to neće učiniti.
Znači… Da.
- Idemo to proći? - Idemo.
Dobro.
Ovi su tjedni bili teški za našu zajednicu.
Još su dvojica počinila samoubojstvo.
Sve nas nešto muči i svi imamo svoju priču.
Ne morate se boriti sami.
Dajte da se borimo s vama.
Od 11. rujna u borbama je poginulo 7100 vojnika.
Za to vrijeme
samoubojstvo je počinilo otprilike 30 100 veterana, bar koliko znamo.
Svaki dan dodajemo otprilike 22 nova samoubojstva.
Možete jednostavno izračunati.
Zbog samoubojstva u biti gubimo 4,3 puta više vojnika
ili veterana, nego što ih gubimo u borbama protiv neprijatelja.
Dakle, Amber i Marcus snimili su video vjerojatno krajem 2019.
Sjećam se da smo D. J. i ja bili u krevetu i…
Vidjela sam to na njezinu Instagramu.
Plakao sam.
Jako sam plakao. Ona je ridala.
Marcusa sam upoznao krajem 2003., početkom 2004.
Izgledao je kao igrač iz NFL-a.
Svi su znali da je izniman SEAL-ovac.
U videu je pričao u kakvom je mraku živio,
koliko mu je loše bilo.
Nisam mogao vjerovati.
Do tada sam mislio da sam jedini SEAL-ovac koji tako pati.
Tada sam nazvala Amber.
Pitala sam je: „Amber, možeš li mi pomoći?”
Preklinjala sam je da ga odvede.
Patsy je rekla: „Ako me voliš, otići ćeš.”
To je malo čudno reći.
Ako voliš svoju ženu, otići ćeš u Meksiko i uzeti psihodelike.
Nadam se da će ti ovaj tjedan biti dobar i…
I ja.
- Veselim se sastanku poslije toga. - I ja. Uzbuđen sam.
Najteže je bilo skinuti se s lijekova.
Pio sam vjerojatno 60 tableta na dan.
Moraš se skinuti sa svega.
Ironično, kad dođeš, testiraju te na drogu.
Ali na Adderall, na stimulanse,
da ne bi umro.
- Dobro? - Da.
I stave te na ibogain.
Malo logorske vatrice.
Zahvalni smo na biljci ibogi i na tradiciji naroda Bwiti.
Ali sve je bilo jako pretenciozno i ludo.
Mislio sam: „Ne mogu vjerovati da ću to učiniti.”
Ono: „Dobro.”
Razgovarali smo, zapisali čega se želimo riješiti
i papirić bacili u vatru.
Ja sam bacio prazan papirić
jer nisam kanio napisati čega se pokušavam riješiti.
Jer nisam mogao.
- A što je to bilo? - Sve.
Uzeli smo ibogain. Otišli smo gore, stavili sunčane, legli.
Svirali su s posudama i sve što ide s tim.
I… Mislio sam da sam negdje pogriješio.
Malo sam ležao. Čuo sam kao da mi pčele zuje u uhu.
I kažu vam da ćete to čuti. A onda ništa.
Zaspao sam. Mislio sam da sam zaspao.
Lijek vas u jednom trenutku odvede do samoga ruba.
I ti onda padneš.
Kao da su izlijetale ladice iz komode.
Bile su duginih boja. No tu su bila sjećanja, misli.
Mogao sam odabrati jednu i upasti u nju.
Mogao sam otići kamo god sam želio.
Kamo god sam želio. Bilo kamo.
Samo sam ušao.
Htio sam vidjeti mrtve prijatelje.
Ali nisam.
Izgubiš pojam o vremenu, ali mnogo sam vremena proveo
na setu Zlatnih godina.
Šališ se? Znaš li koliko sam uložio u taj auto?
Fred Savage. On, Wendy.
Večerali su pred televizorom s tanjura za mikrovalnu. Sve to.
Sjedio sam na smeđem kauču i jednostavno sam ih promatrao.
Normalan obiteljski život. Razgovarali su o školi.
Što je bilo u autobusu, kako je na poslu.
Normalna obiteljska večera.
To me očaralo.
Osjećao sam se normalno.
Možda sam htio takvu obitelj jer sam odrastao uz televiziju.
Mislio sam, ako uspijem to stvoriti za svoju djecu,
možda će im biti bolje nego meni.
Poslije 13, 14 godine nisu se pojavila nikakva velika sjećanja.
D. J., tiho.
Hrvanje. Tiho.
Vidio sam oca i svaki put kad me omalovažavao
ili me pokušao poniziti pred svima.
Nikada te neće primiti u vojsku.
Sve je to udaralo po meni, i to neprestano.
Samo čekaj da dođemo kući, jado jadni.
Imali smo golemu farmu s velikim terenom.
Tjerao me ga da kosim.
Kosio sam rano ujutro. Sve je bilo rosno.
Triput naprijed pa natrag.
Trajalo je satima.
Više sam puta točio gorivo.
Osjetio sam vlagu Virginije.
Osjetio sam težinu majice na tijelu.
Oko drveća je bilo korijenje koje je izbilo na površinu.
Zahvatio sam jedan korijen.
Začulo se škljocanje.
I on je to čuo.
Moj je stari bio velik.
Ono, 115 kilograma, prepun tetovaža.
Jurio je prema meni.
Umro sam od straha. Mislio sam da će me ubiti.
Primio je kosilicu za ručku i prebacio ju je preko glave.
Udarila je u tlo i razbio ju je u tisuću komadića.
Osjetio sam da je kipio u sebi i koliko je bio bijesan na mene.
Onda sam pomaknuo prizor. Više nije vikao na mene.
Ja sam vikao na Lolu.
Ponio sam se isto kao on.
Sjećam se kako sam razbio kućicu za lutke u tisuću komadića.
Moje je lice bilo odraz njega lica.
Opet se nešto pomaknulo. Vidio sam da je ušla Patsy.
- Osjetio sam njezine osjećaje. - …one večeri kad…
Osjetio sam kakvu je traumu proživjela.
Traumu koju sam ja skrivio.
Tako mi je jako žao…
To me podsjetilo na to kako je moj otac varao majku.
Mislim, varao sam Patsy.
Posvuda sam imao ljubavnice.
Um mi je bio bistar, bio sam usredotočen. Znao sam što moram.
Morao sam otići kući i reći što sam sve učinio.
Spakirali smo se.
Prešli smo granicu.
Imali smo let u 17 sati.
Svatko je otišao u svoj kut zvati ženu.
Čuli ste ih kako ih pozdravljaju. Javila se govorna pošta.
Pokušao sam s fiksnom linijom. Ništa.
Dobro.
Dobio sam obavijest u e-mailu.
„Promijenjena je lozinka za vaš Instagram.”
Ne sjećam se toga.
Pogledao sam. To je bio moj tajni profil.
Profil za koji Patsy ne zna.
Preko njega komuniciram s ljubavnicama.
Sad zna.
Znala sam da je te večeri u Meksiku uzeo ibogain.
Počela sam razmišljati.
„Zašto je tražio pomoć baš sada, nakon četiri godine?”
Iz kojeg razloga?
Uspjela sam ući u njegov e-mail.
To do tada nisam učinila.
To je bilo…
Šokirala sam se. Ne mogu objasniti taj osjećaj.
Kao da… To je nešto što morate proći.
Kao kad vam dođu javiti da vam je muž poginuo.
Taj osjećaju znaju samo ljudi koje je netko nekada izdao.
Očito sam ga izgubila.
Moj D. J. mi to ne bi učinio.
Sletio sam u Norfolk. Sjeli smo u aute i otišli u radionicu.
Ondje su bile sve žene osim moje.
Otišao sam na kat i otvorio vrata ureda.
Ondje je bilo 20-ak kutija iz Home Depota,
poslaganih od poda do stropa.
Na njima je pisalo: „Hlače, trenirke, majice, cipele.” Sve.
Neće mi oprostiti.
To ne možemo riješiti. Pretjerao sam.
Odvezao sam se do oceana.
Parkirao sam kamionet na privatnoj plaži, blizu ograde, i jednostavno sam sjedio.
Razmišljao sam o svemu što sam učinio, o tome što sam doživio na obredu,
o svemu ostalom, o zidovima koje sam podigao oko sebe.
Nazvala me u tom trenutku.
Pas mater.
Vidio sam da je došla i parkirala se pet, deset metara od mene.
Sjedio sam u prtljažniku.
Vidjela sam ga. Sjedio je pognute glave. Pokraj njega je bio pištolj.
Samo je rekla: „Kako si mi to mogao učiniti?”
Ona je ridala. Ja sam ridao.
Skinula mi je sunčane naočale.
Vidjela sam ga prvi put u četiri godine.
Oči su mu bile tako mračne, tužne, beživotne.
Odmaknula se. Rekao sam joj: „Patsy, strašno mi je žao.”
Sjela je i pogledala me. Tako smo proveli dva sata.
Sjela je i rekla:
„Reci mi.”
- „Što?” - „Sve.”
„Sve. Svaki detalj.”
Nisam htjela potpuno otići iz njegova života i tek ga tako ostaviti.
Mnogo smo toga prošli. Napokon smo uspjeli.
Našli smo nešto što mu je pomoglo.
Toliko smo se borili za to
da nisam bila spremna odustati od onoga što smo imali,
kao ni od čovjeka koji je kleknuo i pitao Dannyja smijemo li se vjenčati.
Nažalost, muči me depresija.
Ne znam zašto, ali dođe i prođe.
Kad dođu ti dani, loše je. Da.
Ljudi pogrešno shvaćaju psihodelike.
Misle da je dovoljno uzeti tabletu i odjednom ti je bolje.
Oni te otvore.
Dobiješ čisto platno na koje možeš naslikati što god želiš.
Ali poslije toga slijede planiranje i integracija.
Moraš raditi na svemu tome. Inače se možeš vratiti na staro.
Ljudi to moraju učiniti nakon što se otvore.
Izgledaš dobro, bolje nego prošli put.
Mislim da izgledam gore.
Dobro sam. Ne znam.
Neki su dani bolji, neki lošiji. Ne razmišljam o tijelu.
Samo razmišljam o mozgu, o mentalnom zdravlju.
Iskreno, mislim da je ona naša tura iz 2007.
uvelike kriva za to što sam bio kakav sam bio.
Nismo razgovarali. Nismo podnijeli izvještaj.
Razgovor od pet minuta i to je bilo to.
Vidio sam te u bolnici. Vratili su me kući.
Nismo razgovarali o Crvenim krilima.
- Ne. - Nikada.
Što kažeš na posjet Meksiku?
Možda.
Zarobljen si u vlastitom umu.
Kao da ćeš zaključati vrata, a ključ će biti kod nekog drugog.
Koliko si ono unutra? Možda 13, 14 sati?
Koliko god da traje.
Ovisi o namjeri i koliko si spreman.
Budući da sada znam to što znam, dečkima kažem
da se sasvim prepuste jer im je to prvi put.
U Meksiku su bili kapitalci.
Žešće tipove teško da sam vidio.
Otkrili smo svakakva sranja. Ono…
- Koliko je toga otpalo na vojsku? - Ništa. Sve sranja iz djetinjstva.
Kad to čuješ, pomisliš: „Jebote!
S tim živiš već 40 godina?”
Zbog čega najviše oklijevaš?
Muči li te više djetinjstvo ili vojska?
Sve zajedno.
Ali držiš to u sebi, a to ti ne pomaže.
- Hoćeš li ti to ponoviti? - Ako želiš ići, ja sam za.
Nikomu ne vjerujem. To vam mogu reći moji prijatelji.
Ali ako mi frend nešto kaže, u to vjerujem.
Ako ovo ludo, hipijevsko sranje pomaže,
ako je pomoglo njima,
možda bih trebao pokušati.
Tako sada razmišljam.
Tomu nema kraja.
Gdje je Matty? Želi iskočiti? Skriti se?
Ponosim se.
- Neću se valjda usrati pred kamerom. - Bit ćeš dobro.
Dobro.
Kao da se spremate za odlazak u rat.
Zapravo se tako osjećam.
Otišao sam zbog Mattyja, da ga nagovorim.
Što se tiče mene, sadašnje stanje ne može se ni usporediti s 2019.
Ali uvijek možeš biti bolje.
Kako se osjećaš?
- Osjećam se divno. - Jer već znaš što te čeka.
Bit ću posve otvoren i poduprijeti ova dva gospodina.
Kako se osjećaš?
Ne znam radujem li se ili užasavam.
- Jesi li isprobao nešto slično? - Ne.
Ništa?
Katkada se mogu pojaviti drugi.
Drugi ljudi.
Katkada čuješ glasove
ili ti se čini da komuniciraš s nečim.
To se mijenja s tim lijekom.
Iscrpi li te to fizički? Ne možeš ustati?
Ako si naviknut na teške situacije,
mislim da si već dovoljno mentalno snažan
da to izdržiš, ali teško je.
Da.
Isuse Kriste. U što sam se to uvalio?
U redu, gospodo. Dobro došli. Oduševljeni smo što ste ovdje.
Čast nam je što ste došli.
Sranja kojih se rješavam.
Sram, krivnja, sumnja u sebe,
žaljenje zbog prošlosti, neriješeni sukobi.
OBRED, PRVI DAN
Pokušavam pronaći unutarnji mir.
Želim posložiti prioritete.
Sljedećih 40 godina posvetit ću obitelji i prijateljima.
Ne želim potratiti ni jedan dan.
Govori mi baš ne idu.
Ali evo što mi je najvažnije. Više ne želim živjeti u strahu.
Amen.
Marcuse, imaš li koju mudru? Ipak si ti ovo prošao nekoliko puta.
Svaki sam dan zahvalan što mi je lijek pomogao prije pet godina.
I što to mogu prenijeti prijateljima koje volim, svojoj braći,
suborcima.
Zaslužujete sreću
i dobar život.
Možete vi to. Želim da večeras zacijelite.
Crvena krila i dalje me muče.
Dugo se ne mogu pogledati u oči.
- Dobro? - Dobro, brate.
- Sretan put. - Hvala, stari.
Nosio si tijela svojih prijatelja.
To ne možeš zaboraviti.
To te uvijek prati.
Ne mogu vjerovati da sam se poslije vratio.
To je suludo.
SEAL-ovci su mi bili sve,
a sada želim da sve to nestane.
Valjda samo tražim odgovore koje do sada nisam dobio.
Vidio sam skupinu ljudi.
Jedan se počeo udaljavati.
Kao da sam gledao u ogledalo.
On je buljio u mene, ja u njega.
To se neprestano ponavljalo.
Sve dok ne bih povratio.
Da me netko u javnosti tako gledao,
pomislio bih da je to problem.
Možda je to bio moj ego.
Ego je ono kako se percipirate u svijetu.
Oblikuju ga vaša iskustva.
Bože, kakvo je to čudovište!
I više mi se ne sviđa.
- Je li normalno biti nervozan? - Da.
- Da.
I ja sam nervozan.
Htio bih samo reći da te ibogain izvrne naopačke,
a onda 5-MeO sve vrati na mjesto.
TERAPIJA 5-MEO-DMT-OM, TREĆI DAN TAKOZVANA ŽABA
Kao da se povežete s oceanom samog postojanja.
Ali mislim da jako dobro ruši barijeru
između nas i svega ostaloga. To je zapravo psihološka barijera.
Jedan sjajan terapeut rekao mi je: „Možda će ti doći da eksplodiraš.
Jednostavno eksplodiraj.
Možda će ti doći da umreš. Jednostavno umri.”
Upravo nam je to cilj.
Hvala.
Pas mater… Sve je to samo ljubav, stari.
Samo sam to htio. Osjećati.
Dođi, stari. Hvala Bogu.
- Da. - Hvala ti najljepša.
- Hvala ti na ovome. - Da, stari.
- Moja djeca su ti zahvalna. - Da, stari.
Volim te, brate. Volim te, stari.
Jebote.
Čeka te puno posla. Zato svaka čast, stari.
Riješi se toga.
Dobro, dosta je.
Ostani u tome.
Nemam pojma.
I dalje si u tome.
Ne sviđa mi se ovo.
Proći će.
- Još tražim rat, Marcuse. - Dobro si, stari.
Dobro si.
Slutio sam da se neće raditi o vojsci.
Nije išlo onako kako sam očekivao.
Kao da si u sobi i u rukama držiš očekivanja.
Misliš: „Sredite ovo. Ovo su moji problemi. Ovo i ovo.”
Umiješa se žaba i njezino djelovanje.
To su samo zavjese.
Razmakneš ih i kao da ti netko kaže: „Neka te to ne muči.
Što je iza tebe?
Ona zahrđala kutija
prepuna lanaca i paučine
iz koje sve curi po podu. E, o tome ćemo razgovarati.
O tome se radi, ne o onome.”
Jebote!
U tome je bilo mnogo sranja.
Iz djetinjstva.
To je samo trauma.
Moja obitelj nije znala ništa o tome.
Davno sam raskrstio s vjerom.
Odavno sam prestao vjerovati.
Umoran sam od straha.
Samo se toga sjećam.
Ti si neustrašiv.
Gotovo je.
Gotovo.
Gotovo je, Matty.
To je bilo davno.
Želiš ležati?
- Samo budite sa mnom. - Dobro. Nikamo ne idemo.
Želite li mi pričati o svojim iskustvima?
Pred kraj mi je pokazao moju dušu,
moje tijelo, moju svijest.
„Jesi li spreman zacijeliti?”
Kao da me metafizički ponovno spojio.
Što se mene tiče, ja sam vidio perspektivu mladića
s kojima sam se suočio na bojištu.
Pokazali su mu drugu stranu.
Pitam se bismo li uopće imali vojsku da ne zlostavljamo djecu.
To se sada pitam.
Jesi li se osjećao potišteno nakon tretmana?
Ne.
Ni najmanje.
Nimalo.
A kad se pogledaš u ogledalo? Vidiš li razliku?
Da, volim se.
Jutros sam prao zube i govorio: „Volim te.”
Ne mogu si pomoći. To navire iz mene.
U očima imam svjetlo koje nisam vidio od djetinjstva.
Hvala.
Golema većina ispitanika ne samo da je reagirala na terapiju,
nego se sada težina njihova PTSP spustila ispod svih granica.
Osjećam se lagano. Nema više napetosti u tijelu.
Glavobolja je prošla nakon 12 godina.
Osjećao sam kao da mi se mozak regenerira.
Kao da raste ili nešto slično.
Jesi li bio samokritičan od posljednjeg razgovora?
Osjećaš li krivnju, omalovažavaš li se?
Ne.
Kritiziraš li sam sebe, omalovažavaš li se?
- Mučiš li sam sebe? - Ne.
Razmišljaš li o tome da si želiš nauditi ili da želiš umrijeti?
Ima li tu kakvih promjena?
Da.
Čovječe.
Da, to je nestalo.
Ne mogu vjerovati da sam došao dotle.
Da.
Zapravo trebamo veći uzorak.
Bilo bi i bolje da se to češće ponavlja.
Tada ćemo zapravo znati o čemu govorimo.
Ovo je prvi pokušaj.
Čeka nas još puno posla.
Ali vjerujemo da postoji neki alat
koji do te mjere može izliječiti um, a to je zaista nečuveno.
ŠEST MJESECI NAKON TERAPIJE
Samo me zanima kako si.
Meksiko me potukao do nogu.
Ali sada sam povezan sa svime.
- Da. - Sa svime.
Napravio sam korak prema tome da se vratim svojoj vjeri.
Olako sam odustao od nje.
Bio sam na rubu smrti.
Smrt je strašna,
ali nakon Meksika sam shvatio da sam se još više bojao života.
To je tako od djetinjstva.
To me tjeralo u svemu što sam radio.
Ovakav sam jer sam htio biti strašan, opasan.
Htio sam biti čovjek
koji se neće morati zamarati time hoće li postati žrtva.
Znate?
Mislim sam da se više neću bojati ako to postignem.
Da se više neću stalno bojati. Ali to je bila laž.
To je bila laž.
Uvijek sam se… Stalno sam se bojao.
Mislim da se svi rodimo nevini.
Onda se dogodi život.
Počnemo slušati glas u glavi.
I on nas obuzme.
Ako me zahvati tama, sada više nisam zatočenik te tame,
nego promatrač.
Ali više me ne zarobi.
Idemo, ludo.
Do sada nam je došlo 400 veterana.
Ove godine idemo prema cilju od 125 veterana.
Ponovno osjećaju povezanost.
Osjećaju da im život ima svrhu i smisao.
Svaki veteran kojemu pomognemo zna
od dva do pet veterana koji imaju problema.
To žele prenijeti svim prijateljima.
Što ima, stari?
Kako si?
AKO POMIŠLJATE NA SAMOUBOJSTVO ILI POZNAJETE NEKOGA TKO POMIŠLJA,
INFORMACIJE MOŽETE NAĆI NA WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Prijevod titlova: Jelena Šestak