Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mám pro vás pár otázek.
- Některé i o tom, co jste zažil v boji. - Dobře.
STUDIE IBOGAINU NA STANFORDU ROZHOVOR PŘED LÉČBOU
Tohle je ta nepříjemná část, co?
Jak často jste v armádě střílel na nepřítele?
Několikrát.
Zasáhli někoho přímo před vašima očima?
Jo.
Jak často vám hrozilo, že se ocitnete pod palbou,
že vás přemůžou, přepadnou, zraní nebo zabijí?
Jednou až 2krát, 3krát až 12krát, 13krát až 50krát nebo víc než 51krát?
Víc než 51krát.
Míváte pesimistické nebo sebekritické myšlenky?
Rozhodně.
- Úzkost nebo nervozita? - Určitě.
Pomáhal jste si léky?
Jo, například cyklobenzaprin a zolpidem.
To v jednotkách SEAL teklo proudem.
Při pohledu do zrcadla nic nevidím.
Vidím jen skořápku někoho, kdo se snaží něco předstírat.
Cítil jste se smutný nebo nešťastný?
Jo, smutný.
Napadá mě občas, že by bylo lepší se prostě neprobudit?
Jasně.
Minulý týden jsem lhal, že jsem se nechtěl zabít.
Chtěl jsem.
Užil jste už někdy halucinogeny?
Ne.
„TEĎ UŽ MI UTRPENÍ NENÍ CIZÍ.
V BOJÍCH A VLNÁCH JSEM TOHO ZAKUSIL TOLIK.
NECHŤ PŘIJDE DALŠÍ DOBRODRUŽSTVÍ.“
- ODYSSEUS HOMÉROVA ODYSSEA
V BOJÍCH A VLNÁCH
Marcusi,
povězte mi o své první zkušenosti s psychedelickou léčbou.
Nejdřív jsem si říkal, co se děje
a kdy to začne.
Pak jsem začal vnímat bzučení kolem uší.
Najednou jsem se bleskovou rychlostí přesouval do různých částí svého života.
Bombardovala mě spousta útržků různých scén.
Poddůstojník jednotek SEAL, Joshua T. Harris, se utopil
v Afghánistánu v srpnu 2008…
To je můj táta.
Jo.
To je můj táta.
Ta medicína vám odhalí věci, které chce, abyste viděli,
a vy nevíte proč.
Ale vždycky vám vypráví příběh.
Během léčby mi několik hodin bylo dost špatně.
Terapeutka říkala, že za 20 let podávání léků
ještě nezažila, že by se někdo tak trápil.
Nevím, jestli to bylo dobře, nebo špatně, ale já to vzal jako poctu.
Musel jsem toho v sobě hodně vyřešit.
Chci být Navy SEAL.
VÝCVIK JEDNOTEK NAVY SEAL
Chci se ostříhat dohola.
Chci být Navy SEAL.
Poběž se mnou, jestli si troufáš.
Jdeme na to!
Výcvik v Navy SEAL je fyzicky a psychicky
jednou z nejnáročnějších věcí na světě.
Proto je tolik zájemců.
Začalo nás 175
a nakonec nás z původní skupiny zůstalo 23.
Vstávej. Jo.
Dostaňte ho ven.
Prober se.
No tak, prober se.
Spousta lidí ve výcviku přijde k doživotnímu zranění.
Ale já jsem nikdy nezapochyboval, nikdy jsem nechtěl skončit.
Vtloukali mi to už od dětství.
Musíš uspět. Musíš dávat touchdowny
a trefovat homeruny,
aby tě přijali a milovali.
Rozhodně jsem měl pocit, že pro přijetí do rodiny musím podat dobrý výkon.
Byl jsem vysoký a hubený kluk, kterého ostatní šikanovali.
Jeden šikanista mi v sedmé třídě zlomil nos.
Měřil jsem 193 centimetrů a z 82 kilo
jsem pak přibral na 100.
Pak už si na mě nikdo nic nezkusil.
1. KVĚTNA 2001
Ve výcviku jednotky SEAL
jsem měl tehdy neuvěřitelnou vášeň.
Chtěli, abych uběhl 16 nebo 21 kilometrů a plaval devět?
„Tak jo. Tak já to prostě udělám.“
Kdybych se podíval na tachometr, tak ručička bude pod nulou.
Nezabijou vás.
Teda, ne úmyslně.
Ale budete dělat kliky.
Donekonečna.
Můj táta byl SEAL.
Byly chvíle, kdy byl úžasný.
A pak byly chvíle, kdy to s ním bylo peklo.
Táta jako voják skoro nebyl doma.
Byl pryč víc než 300 dní v roce.
Byl jsem často osamocený.
Koukal jsem hodně na telku.
Když mi bylo 17, odletěl jsem do Kalifornie a přidal se k námořnictvu.
Člověk zapomene, jak mladý a nevyzrálý je v 17.
TÁTA JE NAVY SEAL
Bývalo to hlavně o fyzičce.
Jen nás zajímalo, jestli to vydržíte.
Po čase jsme ale zjistili,
že ideální je fyzická odolnost,
ale i určitý charakter.
A ten musíte rozvíjet.
Fungujete dobře v týmu?
Myslíte na celek a ne jen na sebe?
Jako kluk jsem byl pěkně nervózní.
Ale jakmile jsem se dozvěděl o SEALs, byl jsem tím posedlý.
Od té chvíle mě to úplně pohltilo.
Jako kluk jsem si hrál na vojáky, i když to jiné už nebavilo.
Chtěl jsem prostě být v lese s maskováním a dětskou puškou.
Školu jsem naprosto nenáviděl.
A jelikož jsem byl nespolečenskej sráč,
nikdy jsem nezažil takovou úzkou týmovou mentalitu,
takže to pro mě bylo těžké.
Ale když jsem to pochopil, byl to pro mě ráj.
Mohli jste mi nabídnout všechny prachy na světě
a já bych stejně řekl: „Nasrat, jsem přesně tam, kde mám být.“
To podle mě většina lidí v životě nenajde.
A já jsem to našel. Byla to moje životní láska.
Lidé mluví o bratrství, ale většina z nich to nikdy nezažila.
To pro mě znamená být členem jednotky.
11. ZÁŘÍ 2001
Přinášíme vám nové zprávy.
Do Světového obchodního centra narazilo letadlo.
Živě nás informuje korespondentka 1010 WINS, Joan Fleischerová.
Co vidíš, Joan?
Když se stalo 11. září, odvedli nás do promítací místnosti.
Viděli jsme to tak na 30 vteřin.
Právě došlo k další explozi, tentokrát v druhé budově.
- A to je… - Bože!
Přepínáme na vysílání ABC.
Druhou věží právě otřásl výbuch.
- Tohle je živé vysílání ABC. - Bože!
Nechápali jsme to. Snažili jsme se jen projít výcvikem.
Před 11. zářím se totiž nic moc nedělo.
Nic jsme o válce nevěděli.
Představovali jsme si to jako být Supermanem.
Přepadneme je, všechny zabijeme a tadá,
zachráníme princeznu.
Ale nikdy vás nenapadnou všechny ty hrozné věci.
Sonarový technik třetí třídy, Marcus Capone, jednotka SEAL tým 10.
19. ŘÍJNA 2001
Během velmi krátké doby jsem se z druhačky na vysoké
stala mámou a manželkou.
Ze Středozápadu jsem se přestěhovala do Coronada v Kalifornii s miminkem
a manželem, který byl naprosto oddaný svému novému poslání.
Myslela jsem si, že jen budeme muset zlikvidovat toho teroristu,
a lidi jako Marcus jsou ti, kteří to provedou.
A naivně jsem si myslela,
že až mise skončí, budeme prostě normální rodina.
Válka v Afghánistánu je v podstatě hon na člověka.
Vojáci, kteří se zúčastní nebo jsou už možná v akci,
jsou muži speciálních jednotek, Rangers i Navy SEALs.
Pentagon potvrdil, že speciální jednotky USA
už v terénu koordinují letecké útoky.
Jelikož USA válčí ve dvou vzdálených zemích,
válka může trvat déle, než se všeobecně očekává
a v tuto chvíli předpovídá.
Moje četa chtěla ihned do Afghánistánu.
Byli jsme připravení na nasazení.
Čím horší místo, tím víc jsme tam chtěli.
A protože to byli ti největší násilníci, chtěli jsme je rozsekat.
Matty byl v naší sesterské četě,
ale jedna měla jet do Německa
a ta druhá do Afghánistánu.
Hodili jsme si mincí o to, kdo pojede do Afghánistánu první.
Štvalo nás to, když jsme prohráli.
Naprosto zuřili a já bych se tak cítil taky.
Snažili jsme nic nedávat najevo,
ale nenápadně jsme si plácali.
„Jedeme do Afghánistánu.“
Chlapovi ze SEAL týmu řeknete, že jde do akce,
a víc nepotřebuje.
Takže Matty a naše sesterská četa
byli nasazeni do Afghánistánu a my jsme jeli do Německa.
Co se stalo pak?
DŽALÁLÁBÁD, AFGHÁNISTÁN 2005
28. června 2005.
Operace Red Wings.
Došlo k dlouho nevídané ztrátě na životech jednotky SEAL.
Tým asi čtyř SEALů zahájil průzkumnou misi
v Kunaru.
Byl to těžký terén.
Spustili se z helikoptéry
a řada nešťastných maličkostí je dostala do špatné pozice.
Opozdili se a nebyli tam, kde měli být.
Všechno, co se mohlo pokazit, se pokazilo.
OPERACE RED WINGS
Odhalili je.
A pak se střetli s nepřítelem.
A tak nás povolali.
Byli jsme součástí jednotky rychlého nasazení.
Vyloženě jsme seděli v helikoptéře
a rotory se točily.
Čekali jsme na zelenou.
Byli jsme v takové nadmořské výšce,
že to trošku kurvilo ovladatelnost helikoptéry.
Takže naším plánem bylo vysadit pár chlapů, aby byla lehčí,
letět tam, vrátit se a nabrat zbytek.
A tak jsme vystoupili.
Jen jsme čekali.
Někdo z chlapů měl satelitní telefon a říká: „Zopakujte to.“
A pak se na mě podíval.
A řekl:
„Sestřelili jeden vrtulník.“
Byl to ten vrtulník, ve kterém jsem byl.
Měl jsem v něm být.
Vrtulník CH-47 se zřítil západně od Asadabadu
během operace Red Wings.
Podle prvních zpráv mohlo být zřícení způsobeno nepřátelskou palbou.
O osudu vojáků zatím nemáme žádné informace.
V noci jsme přiletěli na místo havárie.
Byli jsme s Rangers. Zajistili velký perimetr.
A pak jsme v podstatě hledali
celý den a pak celou noc.
Bylo to hrozné.
Něco v sobě máme.
Říkám tomu parťák v hlavě.
Provede vás výcvikem.
Vede vás během nasazení.
Vyškrábete se díky tomu ze všech sraček.
V cizině vám před očima zemře půlka čety.
Dává vám sílu jít dál. Je to hlas, co vám říká,
co máte dělat, a vy to prostě uděláte.
V Německu jsme dostávali zprávy od manželek doma.
O tom, jak „Tu a tu
navštívili dva pánové
v modré uniformě.“
Řeknete si… „Ale ne.“
Jednou jsem třískl s mobilem.
A…
hroutil jsem se nad tím,
jak umírali kamarádi, se kterými jsem dělal.
A nemohl jsem s tím v té době nic dělat.
To bylo frustrující.
A pak se ze smutku stal vztek.
PIETNÍ OBŘAD NA RANVEJI PRO RED WINGS
Když jsme dělali obřad na ranveji…
Byla to jedna z nejtěžších věcí.
Všechny rakve byly v jednom letadle.
Nastoupíte po rampě a pak vystoupíte bočními dveřmi.
Obřad proběhl za doprovodu dud.
Došel jsem k bočním dveřím,
otočil jsem se a říkám si: „Nevím, co to dělám.“
Nedokázal jsem vystoupit z letadla.
Prostě…
Členové týmu se neopouští.
VZPOMÍNKOVÝ OBŘAD NA RED WINGS ČERVENEC 2005
Prezident Spojených států s hrdostí posmrtně uděluje
Stříbrnou hvězdu, Purpurové srdce,
stužku za bojovou akci a medaili za tažení v Afghánistánu
Dannymu Dietzovi, dělostřelci druhé třídy námořnictva Spojených států.
Dannyho jsem nikdy nepotkal.
Jeho žena Patsy byla jediná ze všech 11, co vstala a promluvila.
Jediná.
Strašně mě to vzalo, když začala mluvit.
Byla mladá, jen 22 let, a šlo to na ní vidět.
Zhroutil se jí život.
Danny, když o tobě mluvím, mám motýlky v břiše,
jako když se naše oči setkaly poprvé.
Pamatuju si, jak mě tvoje tmavé oči uchvátily.
Moc mě mrzí, že jsi musel takhle zemřít.
Jen doufám, že opustíš Zemi a půjdeš do nebe
se vzpomínkami na naši neutuchající čtyřletou lásku.
Klidně bych hned obětovala svůj život, abych s tebou mohla prožít ještě jeden den
a poslední polibek.
Když jsem odmaturovala,
upsala jsem se námořnictvu, a po nástupu ke své první jednotce
která byla tady ve Virginia Beach,
se mi změnil život.
Byla jsem u námořnictva, ale o SEALs jsem ani nevěděla.
Co to bylo? Nikdy jsem o tom neslyšela.
Máma mi jednou řekla: „Děláme grilovačku,
nechceš se přidat?“
Vzpomínám si, jak mi říkala, že tam bude jeden milý chlap.
Jmenoval se Danny a…
máma mě tam s ním fakt seznámila.
A od té chvíle už jsme byli vždycky spolu.
Bylo to prostě šílený.
Byla to opravdu krásná a nevinná… láska.
Slibuji ti, že se jednoho dne zase setkáme,
a navážeme na náš pohádkový život tam,
kde jsi ho opustil.
Miluju tě. Navždy tvoje, tvoje žena,
paní Dietzová.
Byla to skupina chlapů převážně z jedné jednotky.
Byli ze stejného kmene.
A pak dojde k hromadnému neštěstí.
Najednou se spousta chlapů už nikdy nevrátí domů.
Co teď budeme dělat?
Obujeme se do toho a nakopeme nepříteli prdel.
Tak to bude.
Nemáme na výběr.
ZÁBĚRY Z NASAZENÍ MARCUSE CAPONA AFGHÁNISTÁN, 2005
Když jsme se dostali na místo, šli jsme do akce hned dva dny po příjezdu.
Bojový zásah za svítání.
Přepadení komplexu budov.
Helikoptéry, Black Hawky.
Všude foukal vítr.
Byl jsem prorážeč. Uvolňoval jsem cestu dveřmi.
Ať už palicí,
malou výbušninou…
nebo velkou výbušninou.
Je to šlupka, jako když někoho sestřelíte ve fotbale,
jste trochu otřesení a řeknete si: „Jo, ty vole!“
V té době všichni mí blízcí přátelé,
včetně mě, chtěli jít do války.
Po Red Wings jsme měli tak měsíc a půl nebo dva
na odpočinek a tak.
A Marcus s partou nás v Afghánistánu vystřídali.
Odjeli jsme do Německa a…
přidělili nám jednoho cvokaře.
A všichni jsme s ním museli mluvit. Bylo to povinné.
Nikdo ale nechtěl, všem to bylo u prdele.
A nakonec s ním každý mluvil dvě hodiny. Byl úžasnej.
Pamatuju si, jak nám všem říkal: „Hele…
Až se vrátíte domů, nedělejte žádná velká rozhodnutí.
Nezačínejte vztah.
Neukončujte vztah.
Nic nedělejte, protože v sobě ještě nemáte všechno zpracované.“
A já jsem po návratu domů samozřejmě všechno posral.
Pak jsme se vrátili k četě a začali se připravovat,
což byl… příšerný nápad.
Krátce poté jsme už byli na místě a vraceli jsme se z mise.
A já se jen smál.
Už nevím, kdo seděl za mnou.
Říkal mi: „Čemu se směješ?“
Říkám: „Tohle je poprvý za několik měsíců, co se mi podařilo usnout.“
Nemohl jsem najít ani zkurvenou vteřinu klidu…
když jsem byl doma.
Ale jakmile jsem byl ve Fallúdži, spal jsem jako mimino.
To je docela divný.
V roce 2007 jsem se vrátil do svého druhého turnusu v Iráku.
Měli jsme v týmu Mattyho Robertse, který měl dost dobrou pověst.
A bylo vidět, že znovu hledá rodinu.
Já ho vnímal jako staršího bratra.
Náš tým byl vším, po čem jsem kdy toužil.
Bylo to jako dostat se do Patriots.
Měli jsme veškeré prostředky, zpravodajskou službu
a všechny možné podpůrné systémy k dispozici.
A skutečného nepřítele.
To vás motivovalo.
Každý den jste vstávali z postele s jasným cílem.
A zároveň jste otupěli vůči riziku.
FOTKY Z NASAZENÍ DJ SHIPLEYHO
Ocitl jsem se v mnoha fakt špatných situacích.
Když jste pod palbou z 200 nebo 50 metrů, je to špatný.
Z pěti metrů vám to změní život.
Chlap v příkopu se hýbal.
- Jo, vidím ho. - Je před vámi.
Jasně.
Jednou v noci jsme šli na misi.
Helikoptéra zahlédla pár lidí vyběhnout do pole.
Vybrali nás, abychom šli po nich.
Byl to takový hustý porost.
A byl vysoký. Někde měl skoro dva metry.
Letadlo vysílalo paprsek pro noční vidění,
abychom ho viděli.
Všichni jsme hleděli na zem a udělali krok.
„Metr dvacet.“ Všichni si šeptali a poslouchali spojení.
Mluvil k nám pilot, který viděl v poli jedinou osobu.
Sledoval nás, jak se blížíme.
„Metr.
Půl metru.“
Měl jsem puls tak 190.
Byl jsem strachem celej bez sebe.
„Třetí chlap zprava na něm stojí.“
Raz, dva, tři.
Nikdo tam nebyl.
A najednou Jay něco uslyšel.
Zakřičel: „Hej!“
Hej!
Jakmile to dořekl, ten chlápek na něj vypálil.
Tak jsme sprintovali k pneumatice od traktoru, co byla tak 15 metrů za mnou.
Skupina nepřátel opustila komplex a vrátila se zpátky.
Stal se z toho naprostý chaos.
Ale já nemohl střílet. Nic jsem neviděl.
Měl jsem noční vidění nakřivo a v očích prach. Nevidíte ani hovno.
Zasáhli našeho zdravotníka.
Běžel jsem ho popadnout a táhnul jsem ho zpátky.
A pak mě zasáhli taky.
Otočilo mě to.
Myslel jsem, že mi kompletně ustřelili ruku.
Když jsem se podíval dolů, viděl jsem jen konec svého trička.
Nic jsem necítil.
Věděl jsem, že krvácím.
Tak na půl vteřiny mě zachvátila panika.
Říkal jsem si: „Musím odsud pryč.“
Parťák se ale v hlavě ozval.
Jako by mi dal facku a řekl:
„Jestli ho opustíš a přežiješ, tak si to budeš do smrti vyčítat.“
Řekl jsem: „Hele, dotáhnu tě co nejdál.
Jestli se zastavím, tak běž dál.“
Dotáhli jsme všechny za pneumatiku
a šli jsme do boje.
Snažili jsme se ostatní ošetřovat.
Nasazovali jsme jim škrtidla.
Matty hodně krvácel.
Snažil jsem se mu na paži nasadit škrtidlo.
Strašně řval. Pamatuju si, jak zíral na zem.
Ruka se mu tak otočila, že myslel, že mu ji ustřelili a má pahýl.
Ale zároveň na nás pořád stříleli ti chlápci.
Protože byli tak blízko, stačilo se vyklonit a zastřelili by vás.
Jediné, co šlo dělat, bylo zažádat o leteckou podporu.
Potřebujeme je zkropit. Nevidíme je.
Máme tu zraněné. Potřebujeme podporu.
Pamatuju si, že pilot řekl: „Jste moc blízko. To nemůžeme.“
Připraveni. Palba blízko…
Jay řekl, že tak či tak bude po nás.
Dal jim iniciály. „Juliet Alpha, palte.“
- Juliet Alpha. - Můžete střílet dvojkou.
Dvojka odjištěna!
Dobrý, to bylo přímo na ně.
- Ještě trochu. - Rozumím.
Zavolali jsme vrtulník, všechny naložili a já naskočil taky.
Uvnitř to vypadalo jako ve filmu Černý jestřáb sestřelen.
Všude byla krev, lékárničky, náboje a zásobníky.
Byla toho plná helikoptéra.
Ty vole.
Prošel jsem si rehabilitací a několika operacemi.
Fyzicky jsem se uzdravil.
Aspoň jsem si to myslel.
Ale psychicky to se mnou šlo úplně do hajzlu.
Bylo to šílený. Naprostá hrůza.
Jeden doktor mi řekl: „Máte traumatické poranění mozku
a na 100 % máte posttraumatickou stresovou poruchu.
Doporučujeme vám, abyste s tím seknul.“
Chtěl jsem zůstat, tak jsem pak sloužil u velitelství výcviku.
VEDENÍ VÝCVIKU
I když jsem byl stále u námořnictva, moje ego naprosto zuřilo.
Cítil jsem se tak provinile.
Možná jsem o tu ruku měl radši přijít.
Pak by to bylo snazší přijmout.
Co mám sakra s mozkem? Co je to PTSD za sračku?
Nechtěl jsem vidět DJe
a ani Marcuse. Nechtěl jsem se vidět s nikým.
Parťák v mojí hlavě najednou začal být destruktivní.
Ten hlas mi říkal: „Ty zasranej zbabělče. Celý jsi to vzdal, ty vole.
Ostatní kluci tam furt jsou a bojují.
A ty tu jen tak sedíš.
Co to s tebou sakra je?“
To bratrství pro mě skončilo.
Potom jsem se vrátil.
Hned jsem si všiml úzkostí a deprese.
Snažil jsem se být normální a generalizovat si to.
„To se stává.“
Kvůli TBI a ztrátě paměti jsem třeba potkal lidi,
potřásl jim rukou a netušil, co právě řekli.
Netušil jsem, jak se jmenovali.
- Řekl jste to někomu? - Ne.
Za jak dlouho jste se svěřil?
Za pět nebo šest let.
Všechny ženy vojáků z Dannyho čety, se kterými jsem se znala,
najednou přišly o manžele.
Podporovaly jsme se a hodně se sblížily.
Jednou šly na večeři a jedna z nich mi zavolala.
Řekla: „Vrátili se kluci z týmu deset.
Nechceš se k nám přidat?“
Varovali mě: „Přijde Patsy. Konečně ji potkáš.“
Tak říkám „Fajn.“
Říkali, že se mám připravit na její prořízlou pusu.
Tak říkám: „Klídek, hoši.“
Ale pamatuju si, jak jeden suverénní mladý SEAL z ničeho nic…
Navzájem jsme se neznali.
Tak pět minut do mě neúprosně ryla. Bylo to perfektní.
A nakonec ze mě vyloudil číslo.
Začal mi psát a pozval mě na oběd.
A než jsem se nadála…
Měl jsem obavy, že bude po Dannym opatrná
a nebude to chtít zase prožívat, tak jsem byl upřímný:
„Nechci přestat, pojedu na další mise.
A pokud to nezvládneš, tak to pochopím.“
Nechtěla jsem si tím znovu procházet.
Ale on byl jiný a působil…
Něco na něm mi připomnělo pocit domova.
A po tolika letech mě rozesmál.
A to mi chybělo.
Byli jsme spolu skoro rok.
A já šla navštívit Dannyho hrob v Coloradu.
Chtěl jít se mnou.
Vysadil mě na hřbitově a odešel, aby mi dal chvilku o samotě.
Pak mě vyzvedl, a když jsem nastupovala,
řekl: „Vadilo by ti, kdybych se šel podívat k hrobu?
Nikdy jsem se s ním nesetkal. Chtěl bych mu jen projevit úctu.“
Došel k hrobu a poklekl.
Bylo vidět, že má slzy v očích, a pak se vrátil do auta.
Potom jsme šli slavit Den díkůvzdání.
Přijeli k nám přátelé a rodina a…
on poklekl na jedno koleno a požádal mě o ruku.
Později jsem zjistila, že chtěl jet se mnou,
aby mohl Dannyho požádat o svolení si mě vzít.
A to mě přesvědčilo…
Jestli jsem se cítila provinile za to, že budu žít dál a budu s ním,
tak tohle mě utvrdilo v tom, že on je ten pravý.
Mezi lety 2005 a 2010 to bylo rušné období.
To množství operací, které jsme prováděli
celkově jako speciální jednotky…
bylo obrovské. Jednalo se o stovky misí měsíčně.
Něco se non-stop dělo.
Marcus byl pryč z domova skoro 300 dní v roce.
Takže když se vrátil domů, rozhodně byl
čím dál odměřenější.
Přišlo mi, že často ani doma nechtěl být.
Kvůli obrovskému odhodlání
hodně lidí, co šlo do nasazení, z toho kolotoče nechtělo vystoupit.
A myslím, že po pár letech
jsme začali jasně vidět následky toho, když si nedáte pauzu.
Armádní vrtulník Chinook byl sestřelen v noci východně od Kábulu.
Z 30 amerických vojáků a osmi Afghánců na palubě nikdo nepřežil.
Mezi zabitými Američany bylo 22 Navy SEALs, většina z týmu šest.
S každou misí počet úmrtí narůstal.
Bylo to neslýchané.
Nicolasovi Checqueovi bylo teprve 28 let.
Byl to Navy SEAL…
David Warsen, 27letý absolvent střední školy East Kentwood,
miloval svou rodinu…
Poddůstojník jednotek SEAL, Joshua T. Harris, se utopil
v Afghánistánu v srpnu 2008. Jeho rodiče…
Josh Harris rozhodně patřil mezi moje nejlepší kamarády.
Prováděl průzkum.
Plaval přes řeku a jistilo ho lano,
ale to lano se přetrhlo
a jeho unesl proud.
Našli jsme ho až o 12 hodin později.
Byl tak 35 mil, 50 kiláků po proudu řeky.
Myslím, že si do určité míry musel procházet syndromem přeživšího.
Hodně své emoce držel pod pokličkou.
On i ostatní vojáci si hodně pomáhali samoléčbou.
Bylo to jako ruská ruleta.
Vždycky, když odcházel, jsem si uvědomovala,
že už se nemusí vrátit domů.
Pamatuju si, jak se s ním loučíme na základně…
SYN MARCUSE & AMBER
…a já jsem jen řval.
Brečel jsem a křičel:
„Nechoď, prosím.“
Před poslední misí, jak Caden, tak Maggie strašně plakali,
a to se mě hodně dotklo.
A tak…
bylo načase si na chvíli oddychnout a věnovat se víc rodině.
Tuto žádost o propuštění ze služby ze zdravotních důvodů
jsem napsal v roce 2013.
„Odcházím ze služby po 12 a půl letech u námořnictva
a celé své kariéře u jednotek SEAL.“
200 BOJOVÝCH MISÍ
DVĚ BRONZOVÉ HVĚZDY
ZUŘIVÉ BOJE
MOHL JSEM UDĚLAT VÍC
„Můj duševní stav se zhoršil.
Posledních pár let jsem se to snažil skrývat,
ale mým blízkým je velmi zřejmé,
že se v mnoha aspektech svého života trápím.“
PIJI VELKÉ MNOŽSTVÍ ALKOHOLU
PŘEHNANÁ OSTRAŽITOST
„Nesčetněkrát už jsem vytáhl pistoli z trezoru,
jen když někdo zazvonil u dveří.
Ztratil jsem kontakt s mnoha blízkými přáteli.
Mám časté výkyvy nálad. Jsem vznětlivý
a neustále bojuji
s úzkostí, nočními můrami a depresí.
I přes to všechno jsem hrdý na povolání, které jsem vykonával
posledních 13 let.
M. Capone.“
Měla jsem obavy,
jak bude fungovat mimo armádu,
ale zároveň jsem toužila po jakémkoli pocitu normálnosti.
Po tom, co táta odešel z armády,
jsme se odstěhovali do Texasu,
abychom spolu byli jako rodina a všechno bylo super.
Hodně rychle jsme si ale uvědomili, že takhle to úplně nebude.
1. KVĚTNA 2001
Když se oddělíte od kmene,
hledáte cokoli, co tu prázdnotu zaplní.
Nudím se, tak jsem chtěla natočit video.
Jdeme.
Začal jsem hodně chlastat.
Dostal jsem antidepresiva.
Často jsem ztrácel nervy a házel třeba hrnky z okna.
Nikdy mě nebil, možná do mě občas strčil,
ale měl takový výraz ve tváři, co říkal: „Kliďte se mi kurva z cesty.“
To je můj táta.
Musíme být potichu.
Vzpomínám si, jak jsem se jednou
snažila mezi ty dva postavit,
a ani si nedokážu představit ten strach,
co Caden musel prožívat.
Pronásledovalo ho monstrum, které mu celý život bylo idolem.
Měl jsem problémy ve škole
a hodně jsem bral drogy.
Rodina se podřizovala jemu.
On byl přece ten, co se vrátil z války.
To, čím jsme si procházeli my, nebylo nikdy tak důležité
jako to, čím si procházel on.
Říkal jsem si, že Amber a dětem by bylo mnohem líp,
kdybych tu nebyl.
Když jsem se vrátil domů, tak to způsobilo všelijaké problémy.
Všem.
Děti si se mnou nechtěly hrát a Amber se mnou nemluvila.
Žilo by se jim mnohem líp, kdybych neexistoval.
Jednou v noci se Marcus díval na staré záznamy z výcviku.
A já šla spát.
Asi v pět hodin ráno jsem za ním přišla
a Marcus tam seděl s prázdnou lahví whisky
a nabitou zbraní.
A…
Zvedl ji a řekl: „Běž ode mě kurva pryč.“
Marcus to řešil se službou pro veterány. Vyšetřili jeho spánek.
Udělali snímky.
Provedli psychologická opatření.
Nic z toho nefungovalo.
Bral deset různých léků.
Měl něco na spaní, probuzení, soustředění, povzbuzení,
na noční můry, na depresi a na úzkost.
Bral ty léky.
Chodil na psychoterapii.
Dělal všechno, co mu řekli.
Ale jeho stav se zhoršoval.
ZAČÍNAJÍCÍ PORUCHA PAMĚTI
Dostala jsem jeho lékařské vyšetření a v posudku
Marcus říkal:
„Často zapomínám jména svých kolegů.“
To mě vyděsilo.
Byla jsem zoufalá.
Úplně jsem změnila přístup.
Začala jsem se zaměřovat na alternativní léčbu.
PSYCHEDELICKÁ RENESANCE
LÉČÍ PSYCHEDELIKA PTSD?
Zkontaktovala mě manželka jiného SEALa a řekla mi,
že ví o něčem pro Marcuse, co bych si mohla prostudovat.
Samozřejmě mi to znělo jako něco úplně cizího.
IBOGAIN V LÉKAŘSTVÍ
Ibogain a iboga
jsou v západním světě známy jako lék na závislost
už asi 50 nebo 60 let.
Příslušníci bwiti z Gabonu
užívají tuto látku už celá staletí
během duchovního a léčebného iniciačního rituálu.
Ibogain pochází z kořenové kůry keře pěstovaného v Gabonu v Africe.
A 5-MeO-DMT pochází z jedu ropuchy vyskytující se v Sonorské poušti.
Léčba ibogainem způsobí fyziologický reset
nervové soustavy.
LÉČBA POMOCÍ 5-MEO-DMT
Pomocí léku z ropuchy se odpoutáte od všeho,
co ibogain vyplaví na povrch.
POSTUP PŘI LÉČBĚ IBOGAINEM A 5-MEO
1. DEN: IBOGAIN - 3. DEN: 5-MEO-DMT
CO IBOGAIN LÉČÍ
Jako postupná léčebná procedura
jsou ibogain a 5-MeO-DMT velmi účinné
při léčbě traumatu.
Ale obě látky jsou v USA nelegální,
takže Marcus musí za touto možností odjet do Mexika.
Když jsem to Marcusovi navrhla, řekl: „To je naprosto šílený.“
Psychedelické léky?
Takže něco jako Timothy Leary, Woodstock a tak?
Lidi, co tančí s květinami ve vlasech? To vůbec nechápu.
VZDĚLÁVACÍ FILM 1967
Sledujete cestovatele, který si právě koupil letenku na velmi zvláštní cestu.
Co ho stála?
Pár dolarů a jeho zdravou mysl.
Věděl jsem o tom jen to, co nás učili, když jsem vyrůstal.
Psychedelika jsou rekreační drogy, které jsou návykové.
Přijdete o rozum.
Usmažíte si mozek.
A tohle má zachránit naše ostřílené válečníky?
Jsem z velmi konzervativní křesťanské rodiny.
Říkala jsem si: „Je tohle nějaké voodoo?
Budeme otevírat nějaké brány do temnoty?“
Děsilo mě to.
VIRGINIA BEACH, VIRGINIE
Vrátil jsem se z mise v roce 2012.
V roce 2013 se v květnu narodila Lola.
A já jsem odjel na další misi 15. května.
Během ní jsem se vážně zranil.
CHRONOLOGICKÝ ZÁZNAM LÉKAŘSKÉ PÉČE
Praskly mi bubínky.
Krvácel jsem z uší a nosu.
VYSTAVENÍ VÝBUCHU
Utrpěl jsem spoustu otřesů mozku v řadě.
TŘES PRAVÉ RUKY
Zažil jsem tolik blízkých výbuchů,
že už mě vážně začala trápit všechna ta ortopedická zranění.
V jedné francouzské nemocnici mě vyšetřili
a našli mi takhle velkou krevní sraženinu v mozku.
Byla tmavě černá.
Šíleně mě bolela hlava ze světla jako při světloplachosti.
Stačilo mi posvítit do očí a já zvracel.
Přistál jsem ve Virginia Beach.
Doma mě po návratu přivítali.
Dítěti byly čtyři měsíce.
Nic mi nešlo. Byl jsem k ničemu. A nepamatoval jsem si jméno dcery.
Nachystala jsem večeři a jedli jsme,
ale on toho moc nenamluvil.
Myslela jsem, že má třeba depku po návratu z mise.
Možná toho na něj bylo moc.
Nakonec zvedl hlavu a měl slzy v očích.
Zeptal se: „Jak dlouho už večeříme?“
Já už dojedla, tak říkám: „Už tu nějakou dobu sedíme.“
A on se na mě podíval, vyběhl z místnosti a…
odešel do pokoje pro hosty, schoulil se do klubíčka a brečel.
Tihle chlapi nechtějí ukazovat slabost. Jsou naučení to nedělat.
O takových věcech se přece nemluví.
Musí jen… zatnou zuby a jít dál.
FOTOGRAFIE Z NASAZENÍ DJ SHIPLEYHO
Takhle uběhly čtyři nebo pět měsíců
a my jsme vyráželi na velkou demoliční akci.
Můj tehdejší šéf se na mě podíval a říká:
„Hele, tuhle demoliční akci můžeš vynechat.
Trochu si odpočiň, jo?“
A já na to: „Ne!“
Tak povídá: „Hele, řeknu ti to takhle.
Nikam kurva nepojedeš.“
A za pět dní jsem už byl v NICoE.
To je v podstatě supermoderní rehabilitační klinika.
Řeší ortopedická zranění, ale především poranění mozku.
Čtyři týdny v kuse vás analyzují od hlavy k patě.
KOMPLEXNÍ POSOUZENÍ A PÉČE O DUŠEVNÍ ZDRAVÍ A PORANĚNÍ MOZKU
MÁ POTÍŽE S PŘEHNANOU OSTRAŽITOSTÍ, VYHÝBÁ SE DAVŮM
A PROŽÍVÁ INTENZIVNÍ DÉJÀ VU, KDYŽ VENČÍ PSA V POLÍCH V VYSOKOU TRÁVOU
KVŮLI VZPOMÍNKÁM NA PŘEDCHOZÍ NASAZENÍ.
Dají vám léky a ty vás zachrání.
PŘEDEPSANÉ LÉKY
Potřeboval jsem tu pomoc, abych to v sobě všechno dál mohl dusit až do důchodu.
Vrátil jsem se ve skvělé formě, připravil jsem se a šel jsem zase do akce.
Jel jsem na další čtyři turnusy.
Všechno, co jsem si o ibogainu přečetl, znělo hrozně.
Bylo to hodně osobních příběhů lidí, co navštívilo
ty nejhlubší a nejtemnější propasti pekla
během své dvanáctihodinové cesty.
Pohádali jsme se kvůli tomu.
Řekl jsem Amber, že mi to zní naprosto šíleně.
A takhle ta konverzace probíhala asi rok.
Přihlížely tomu i děti a takhle to dál prostě nešlo.
A tak jsem mu v podstatě řekla,
že to musí zkusit, nebo seberu děti
a odejdu.
Měl jsem pocit, že jsem zkusil už všechno.
Takže podle mě uděláte cokoli,
když už jste tak zoufalí.
Podstoupil neurologickou léčbu na tolika místech a zkusil tolik věcí.
Přišlo mi, že tohle bude pěkná kravina a ničemu to nepomůže.
Už to zkoušel milionkrát.
MEZINÁRODNÍ HRANICE
Během procedury v Mexiku nejdřív dostanete ibogain.
PSYCHEDELICKÁ KLINIKA
A o pár dní později si dáte 5-MeO-DMT,
také známý jako „ropucha“.
Měl jsem tam terapeuta, doktora a zdravotní sestru.
Ten večer jsem si přál jen to…
abych byl zase sám sebou.
Spustila hudba.
Posadil jsem se na postel a jen jsem čekal.
Čekal jsem a neměl jsem ponětí, co se stane.
Vzpomínám si, že v jednu chvíli jsem slyšel
jen hlasité bzučení něčeho jako motorovka. Byl to naprostý chaos.
Jako by vás někdo opakovaně kopal do koulí a vy tomu nemůžete uniknout.
Jako by kolem mě někdo míchal karty.
Hrozně rychle se mi promítalo tisíce fotek.
Viděl jsem záběry ze svého dětství.
A viděl jsem fotky svého táty.
Možná se tehdy něco stalo.
Možná to byl nějaký incident.
A pak jsem viděl fotky Joshe.
Předtím jsem o tom nemluvil, ale já jsem měl překročit tu řeku.
Měl jsem být ten, co půjde hledat místo,
kde řeku překročíme, ale já tam tehdy nebyl.
To je něco, co mi tížilo mysl a duši.
Ale v té vizi se mi objevil s úsměvem a jeho kudrnatými vlasy.
Na té fotce vypadal šťastně. Byl v pořádku.
Viděl jsem těžké chvíle svého života z jiného úhlu.
A uvědomil jsem si, že nic z toho nebyla moje vina.
Ta tíha ze mě opadávala.
Připadalo mi to skoro jako defragmentace mozku.
Zmizí všechny ty barikády, co jste v sobě vztyčili.
Zmizí vaše ego
a stane se z vás jen čistá verze člověka,
který všechno miluje.
Cítil jsem se lehký a povznesený.
Bylo to, jako by začal nový den.
SAN DIEGO, KALIFORNIE
Ani nevím, jak popsat tátu po tom, co se vrátil.
Celý se zdál být tak nějak klidnější.
Na očích mu šlo vidět, že…
v nich má víc života.
Předtím jste se na něj podívali a viděli jste jen přízrak.
Jakmile jsme všichni viděli, že se táta snaží,
začali jsme na sobě pracovat.
Jako rodině nám to zase začalo fungovat, když se mu začalo dařit.
Když jsem po zkušenostech s ibogainem viděl Amber,
to první, co jsem ji řekl, bylo:
„Všem našim přátelům, kteří se trápí,
o tomhle musíme říct, aby jim to pomohlo.“
Tak nějak to začalo.
STANFORDOVA UNIVERZITA
Setkal jsem se s Marcusem a Amber.
Mluvil jsem s Marcusem tak 30 minut.
Mluvil jsem se skromným, pozorným
a na první pohled velmi normálním chlápkem.
A pak mi Amber řekla, že nedokázal ani vyměnit žárovku,
než si tím prošel.
Takže se z velmi špatného stavu navrátil do normálu.
To mě hodně upoutalo.
Je to jedna z těch chvil v medicíně,
kdy musíte mít odvahu a prostě to zkusit.
Pokud jde o ostatní vojáky ve vaší jednotce, kolik procent z nich
bylo zabito v akci, zraněno nebo se pohřešují?
No, tak 25 %, 30 %.
Jak často se během typického týdne cítíte odříznutý od ostatních lidí?
Co se týče zájmu a věnování se jim.
- Každý den. - Každý den?
Tak nějak pořád.
Máte pocity viny?
ROZHOVOR PŘED LÉČBOU
Myslím, že ano.
Tedy, vím, že ano.
Tohle bude první neurovědecká studie ibogainu na lidech.
Dnešním cílem je zaměřit se na využití
při léčbě psychiatrických a neurologických poruch,
kterými veteráni trpí.
Spousta veteránů byla vystavena několika výbuchům.
V nedávných konfliktech v Iráku a Afghánistánu je poranění mozku časté.
TRAUMATICKÉ PORANĚNÍ MOZKU CELOSVĚTOVĚ
Souvisí ty pocity viny a hanby s vaší minulostí v armádě?
- Jo. - Dobře.
Mám spoustu problémů s tím…
jakým směrem se můj život ubíral, když jsem byl u SEALs.
Kdy že vám začaly ty bolesti hlavy?
- V roce 2007. - 2007.
Jo.
Obvykle…
Teď je to polovina hlavy.
Tahle strana hlavy mi vždycky bolí.
- Jasně. - Bez ustání.
Vteřinku.
Ty kráso.
Vysprintujte ten kopec!
ZÁBĚRY MATTYHO ROBERTSE Z VEDENÍ VÝCVIKU
Zvedněte tu zbraň!
Spousta z nás tohle dělá, protože je to naše identita.
Pro tohle jsme se narodili.
Ale ve skutečnosti je to jen sako jako každé jiné,
co si v životě oblečete.
Nakonec si ho sundáte.
Já už jsem si ho sundal.
Ale kdo teď kurva jsem?
Chodím do práce, chodím cvičit, pak jdu domů a sednu si na gauč.
A pořád se jen ohlížím do minulosti.
Nevím, jak začít hledět dopředu.
Protože je mi tam všechno u prdele.
Mám dost rozumu na to, abych věděl, že takhle nemůžu žít.
Ale prostě nevím, jak…
se z toho vymanit.
Jestli to dává smysl.
V roce 2018 jsem odešel do invalidního důchodu.
Opustil jsem jednotku a založil skateboardovou firmu.
Na první pohled mi nic nechybělo.
Mám krásnou ženu, dvě zdravé děti, všechny prsty a krásný dům.
Nemám si na co stěžovat.
Až na to, že chci umřít.
Když opustíte jednotku,
ztratíte svůj motor.
Ztratíte svoje poslání, pro které ráno vstáváte.
Je to zdrcující.
Klesl jsem na úplné dno.
Neléčitelná rakovina by byla dar.
Asi už mě nevnímal jako manželku,
ale spíš jako pečovatelku.
Večer jsem vždycky byla strašně vyčerpaná. Jen jsem chtěla spát. Dělala jsem všechno.
A taky jsem byla máma.
Musela jsem chránit děti a nezanedbávat je,
aniž by si všimly, že táta byl… zlomený.
Tak mu říkám: „Řekneš mi prosím, co se s tebou děje?“
A on říká: „Každou vteřinu každého dne se jen chci zabít.
Chci se zabít i teď.“
Tak jsem řekla: „Jasně.“
Měla jsem pocit, že tohle byla moje šance mu pomoct,
protože si o ní nahlas říkal.
Pro ty z vás, kteří to neví, komunita SEALs utrpěla
dvě sebevražedné ztráty během posledních dvou týdnů,
dva milovaní členové naší komunity a…
Stává se to až moc.
A tak jsme si řekli, že uděláme veřejné oznámení,
abychom vám řekli: „Někteří z nás byli na dně a oklepali se.“
Doufám, že to uvidí hodně lidí,
a doufám, že i naši parťáci,
kteří se trápí a přemýšlí o tom, že to ukončí,
si to ještě rozmyslí.
Takže tak. Jo.
- Chceš to projít? - Jasně.
Dobře.
Naše komunita teď prožívá těžké období.
Další dva parťáci si vzali život.
Všichni s něčím bojujeme a všichni máme svůj příběh.
Nemusíte ale bojovat sami.
Nechte nás bojovat po vašem boku.
Od 11. září padlo 7 100 vojáků v boji.
Během stejné doby
podle záznamů spáchalo 30 100 veteránů sebevraždu
a toto číslo denně roste zhruba o 22 dalších.
Když si to jednoduše spočítáte,
v podstatě ztrácíme 4,3krát větší počet vojáků ve službě
nebo veteránů kvůli sebevraždám, než kolik jich padne proti nepříteli.
Někdy koncem roku 2019 Amber a Marcus natočili video.
Pamatuju si, že jsme byli s DJem v posteli a…
Viděla jsem to na jejím Instagramu.
Rozbrečel jsem se.
Brečel jsem hodně a ona taky.
Marcuse jsem potkal někdy na přelomu roku 2003 a 2004.
Vypadal jako linebacker z NFL
a všichni ho měli za výjimečného Navy SEALa.
V tom videu vyprávěl, jak temné to pro něj bylo
a jak moc skutečně trpěl.
Dostala mě jeho upřímnost.
Myslel jsem si, že jsem u SEALů jediný, kdo tak trpí, než jsem to viděl.
Tehdy jsem zavolal Amber
a řekla jsem ji: „Amber, můžeš mi prosím pomoct?“
Prosila jsem, aby ho dostala na léčbu.
Patsy řekla: „Jestli mě miluješ, tak pojedeš.“
Zní to trochu divně.
Prokážete lásku ženě cestou do Mexika a braním psychedelik.
Doufám, že se vám tento týden všechno vydaří a…
Já taky.
- Těším se, až vás zase uvidím. - Já taky. Těším se na to.
Nejtěžší bylo vysadit všechny léky.
Bral jsem tak 60 pilulek denně.
Musíte se vším přestat.
Ironií je, že vám tam dají test na drogy.
Je to kvůli Adderallu a stimulantům, abyste tam nezemřeli.
- Dobrý? - Ano.
A začnete s ibogainem.
Byli jsme kolem malého táboráku.
Složíme slib vděčnosti rostlině iboga a tradici bwiti.
Ale bylo to tak strašně ulítlý a ezo.
Říkal jsem si: „Nemůžu uvěřit, že to dělám.
Ale tak dobře.“
Probírali jsme, čeho se chceme zbavit, napsali to na papír a hodili ho do ohně.
Já do něj hodil prázdný papír.
Rozhodně jsem nemohl napsat, čeho se chci zbavit, protože to nešlo.
- Což bylo? - Všechno.
Vzali jsme si ibogain, šli jsme dovnitř, nasadili si brýle a lehli si.
Hráli na zpívající misky a tak.
A… Myslel jsem, že jsem něco podělal.
Chvíli jsem tam ležel. Slyšel jsem, jak mi v uchu bzučí včely.
Všechno to, o čem nám řekli, a pak nic.
Usnul jsem.
To jsem si myslel.
V určitém bodě vás ten lék vynese na úplný vrchol.
A pak spadnete.
Kolem mě lítaly šuplíky.
Byly jako duha, ale byly to vzpomínky.
Byly to myšlenky a já mohl do jakékoli sletět.
A znovu jsem kteroukoli mohl prožít.
Naprosto jakoukoli jsem chtěl.
Byl jsem v ní.
Chtěl jsem vidět mrtvé přátele.
Což jsem neudělal.
Ztratíte tam pojem o čase, ale já strávil hodně času
v kulisách seriálu Báječná léta.
Děláš si srandu? Víš kolik to auto stálo?
Fred Savage. On a Wendy.
Večeřeli hotovky u televize.
Prostě klasika.
Seděl jsem tam na hnědém gauči a jen jsem je sledoval.
Jak žijí normální rodinný život, mluví o škole a…
o tom, co se stalo v autobuse, nebo jak jde práce.
Jen večeřeli jako rodina.
Naprosto mě to uchvátilo.
Cítil jsem se normální.
Možná jsem takovou rodinu chtěl. Vyrostl jsem u televize.
Došlo mi, že kdybych něco takového vytvořil pro své děti,
asi by to měly lepší než já.
Po 13. nebo 14. roku na mě nevyskočily žádné důležité vzpomínky.
Hej, DJi. Jsme dvojka.
Viděl jsem každý moment, kdy mě otec shazoval
nebo se mě před všemi snažil ponížit.
Nikdy se nedostaneš do armády.
Všechno se na mě opakovaně valilo.
Jen počkej, až přijdeme domů, ty sráči.
Měli jsme pětihektarovou farmu a louku za domem.
Musel jsem ji sekat.
Dělal jsem to brzy ráno, když byla všude rosa.
Tři metry dopředu a pak zase zpátky.
Trvalo to hodiny a několikrát jsem doléval benzín.
Cítil jsem vlhkost Virginie.
A cítil jsem tíhu svého trička.
Kolem stromů byly odhalené kořeny.
O jeden z nich jsem zavadil.
Ozvalo se cvakání.
A on ho slyšel.
Táta byl obrovskej.
Měl tak 110 kilo a byl potetovaný.
Sprintoval ke mně.
Strašně mě to vyděsilo. Myslel jsem, že mě zabije.
Viděl jsem, jak to popadl za rukojeť, ohnal se tím nad hlavou
a rozflákal to na kusy.
Cítil jsem, jak z něj sálá žár z toho, jak moc je na mě nasranej.
A pak jsem se s ním vyměnil a najednou nekřičel na mě.
Byl jsem to já, kdo křičel na Lolu.
Dělal jsem úplně to samé.
Rozflákal jsem jí domeček pro panenky na kusy.
Můj obličej zrcadlil ten jeho.
A pak se scéna změnila a objevila se tam Patsy.
Cítil jsem její emoce.
…naše první setkání…
Cítil jsem trauma, kterým si prošla.
To trauma, které jsem způsobil.
Moc mě to mrzí…
Jako když táta podváděl mámu.
Já jsem totiž Patsy podváděl.
Měl jsem spoustu aférek.
Měl jsem tak jasnou a soustředěnou mysl. Přesně jsem věděl, co dělat.
Musel jsem se vrátit domů a všechno jí říct.
Sbalili jsme se.
Vrátili jsme se přes hranice.
A letadlo nám odlétalo v pět večer.
Všichni jsme začali volat manželkám.
Slyšel jsem, jak se všichni zdraví, ale mně to šlo rovnou do hlasovky.
Volal jsem na pevnou a taky nic.
No nic.
Dostal jsem upozornění e-mailem.
„Heslo k vašemu Instagramu bylo změněno.“
Já jsem nic nezměnil.
Podíval jsem se a byl to můj tajný účet.
Ten, o kterém Patsy nevěděla.
Přes něj jsem ji podváděl.
A teď se to dozvěděla.
Věděla jsem, že tu noc si v Mexiku dával ibogain.
Začala jsem přemýšlet,
proč si řekl o pomoc zrovna teď po čtyřech letech?
Co to způsobilo?
A tak jsem se mu prostě podívala do e-mailu,
což jsem nikdy nedělala.
A bylo to…
Bylo to pro mě prostě šokující. Neumím to popsat.
Je to něco… čím byste si museli projít.
Jako když vám ve dveřích oznámí, že vám zemřel manžel.
Je to pocit, který znají jen lidé, kteří byli nějak zrazeni.
Očividně jsem ho ztratila.
Můj DJ by mi tohle neudělal.
Přistál jsem v Norfolku. Vraceli jsme se všichni domů.
Na všechny kromě mě tam čekaly ženy.
Šel jsem doma nahoru do pracovny a otevřel jsem dveře.
Bylo tam tak 20 krabic z Home Depot, co byly naskládané až po strop.
Byly popsané: „Kalhoty, mikiny, trička, boty.“ Prostě všechno možné.
Nehodlala mi odpustit.
Tohle nevyřešíme. Zašel jsem moc daleko.
Jel jsem rovnou k oceánu.
Zaparkoval jsem na soukromé pláži u brány a jen jsem tam seděl.
Přemýšlel jsem o všem, co jsem kdy udělal, co se stalo během obřadu,
a o všem, co jsem v sobě držel.
A přesně v tu chvíli mi zavolala.
Ty vole.
Viděl jsem, jak zaparkovala tak 5, 10 metrů ode mě.
Já jsem seděl na korbě.
Seděl tam se skloněnou hlavou a vedle sebe měl zbraň.
Řekla jen: „Nevím, jak jsi mi to mohl udělat.“
Oba jsme při tom brečeli.
Pak mi sundala sluneční brýle.
A tehdy jsem ho poprvé po čtyřech letech spatřila.
Jeho oči byly vždycky tak smutné, temné a bez života.
Couvla a já jí řekl: „Patsy, je mi to tak strašně líto.“
Posadila se a podívala se na mě. Seděli jsme tam dvě hodiny.
Posadila se a řekla:
„Tak povídej.“
- „Co ti mám povědět?“ - „Všechno.
Úplně všechno. Každý detail.“
Nechtěla jsem ho úplně opustit a nechat ho takhle.
Tolik jsme toho spolu překonali a konečně se nám to podařilo.
Našli jsme něco, co mu pomohlo.
Tolik jsme za to bojovali,
že jsem nebyla ochotná opustit to, co mezi námi bylo,
a muže, který poklekl, aby Dannyho požádal o moji ruku.
Bohužel mě občas trápí deprese.
Nevím proč, ale občas přijde a pak zase odejde.
A když zrovna přijde, jsou to mizerné dny.
Lidé mají o psychedelické léčbě mylnou představu.
Není to jednorázovka.
Nezhojíte se po jedné pilulce.
Otevře vás.
Dá vám nové bílé plátno, na které můžete namalovat, co chcete.
Ale musíte po léčbě mít plány a nějak to do sebe začlenit.
Musíte si to v hlavě utřídit, jinak se vše může zase zhoršit.
To musí každý udělat, když se otevře.
Vypadáš dobře. Vypadáš líp než posledně.
Podle mě vypadám hůř.
Jsem asi v pohodě. Nevím.
Některý dny to drhne, ale fyzickou stránku ani neřeším.
Jde mi hlavně o mozek a psychiku.
Budu upřímný, myslel jsem si, že naše nasazení v roce 2007 bylo…
hlavním důvodem, proč jsem tak dopadl.
Že? Neměli jsme ani pohovor po misi.
Mluvili jsme o tom pět minut a pak už se to nikdy neřešilo.
Potkal jsem tě v nemocnici, ale pak mě poslali domů.
Nikdy jsme neprobrali Red Wings.
- Ne. - Nikdy.
Nechceš zkusit zajet do Mexika?
Možná.
Budu zavřenej ve svý vlastní hlavě.
Zní mi to, jakože zamkneš dveře a někdo jinej bude držet klíč.
A ty tam seš zavřenej tak 13 nebo 14 hodin?
Nevím, jak dlouho to trvá.
Záleží na tvým úmyslu a přípravě.
S tím, co už vím teď, ostatním říkám,
aby do toho poprvý skočili po hlavě.
Jeli tam se mnou totální drsňáci.
Byli to ti největší tvrďáci.
A vylezly z nich fakt temný věci.
- Kolik z toho byly věci z armády? - Nic. Jen samý sračky z dětství.
A když to slyšíš, říkáš si: „Ty píčo.
S tímhle žiješ 40 let?“
Co ti na tom dělá největší obavy?
Věci z dětství nebo spíš z armády?
Tak nějak všechno.
Držet to v sobě nefunguje ani za hovno.
- Půjdeš do toho znovu? - Jestli pojedeš, tak jedu taky.
Nikomu nevěřím. To vám řekne každý můj dobrý kamarád.
Ale když mi něco řekne parťák, můžu mu věřit.
Takže jestli tahle hipísácká sračka pomáhá
a jestli pomohla jim,
možná bych to měl zkusit.
Takhle nad tím teď přemýšlím.
Nikdy to nekončí.
Kde je Matty? Snaží se schovávat?
- Jsem na tebe hrdá. - Snad se neposeru před kamerou.
To dáš.
Tak jo.
Vypadáte jako před odjezdem na misi.
Tak nějak se vlastně cítím.
Jedu tam kvůli Mattymu, abych ho tam dostal.
Já sám jsem se ve srovnání s rokem 2019 posunul o obří kus dopředu.
Ale vždycky to může být lepší.
Jak se těšíš na večer, Marcusi?
- Mám z toho skvělý pocit. - Jo, protože už sis tím prošel.
Budu plně přítomen a budu podporovat tyto dva skvělé chlapy.
Co ty, Matty?
Nevím, jestli se těším, nebo mě to děsí.
- Už jsi někdy něco takového zkusil? - Ne.
Nic takového?
Někdy se vám zjeví jiní lidé.
Může to být někdo jiný.
Jindy jsou to zase hlasy
nebo s něčím přijdete do kontaktu.
Jako kdyby s vámi lék komunikoval.
Zničí mě to fyzicky, že pak ani nebudu moc vstát?
Pokud jsi zvyklý dělat těžké věci, tak už máš potřebnou
mentální výdrž, ale je to náročné.
Jo.
Kristepane, do čeho jsem se to dostal?
Tak jo, pánové. Vítejte. Jsme rádi, že jste tady.
Je nám ctí vás tu mít.
Zbavuju se těchto sraček.
Studu, pocitu viny, pochyb o sobě,
litování minulosti a nevyřešených konfliktů.
IBOGAINOVÝ RITUÁL, 1. DEN
Snažím se najít svůj vnitřní klid.
Chci si srovnat priority.
A strávit dalších 40 let oddaný své rodině a přátelům.
A nepromrhám ani jeden den.
Já na proslovy moc nejsem.
Ale to nejdůležitější je, že už nechci žít ve strachu.
Souhlas.
Marcusi, podělíš se o nějaké moudrosti od chlapa, který tohle už párkrát zažil?
Každý den jsem vděčný za to, že ke mně lék před pěti lety promluvil.
A za to, že ho můžu předat svým přátelům, které mám rád, svým bratrům,
svým parťákům.
Zasloužíte si být šťastní
a žít spokojený život.
Máte to v sobě. Chci, abyste se dneska uzdravili.
Nikdy jsem se nevyrovnal s Red Wings.
A už hodně dlouho se na sebe nemůžu podívat do zrcadla.
- Dobrý? - Tak jo, brácho.
- Šťastnou cestu. - Díky.
Když nesete těla svých kamarádů,
tak na to nikdy nezapomenete.
Je to s vámi navždy.
Nemůžu uvěřit, že jsem po tom velel četě.
To je šílený.
Být SEALem pro mě bylo vším,
ale teď na to už chci kurva zapomenout.
Asi jen chci najít odpovědi, které jsem nikdy nedostal.
Viděl jsem skupinu lidí.
Jeden z nich se oddělil.
Jako bych se díval do zrcadla.
Zíral na mě a já jsem zíral na něj.
A to se dělo pořád dokola.
Dokud jsem nezvracel.
Kdyby na mě někdo takhle zíral na veřejnosti,
tak bychom měli problém.
Možná to bylo moje ego.
Vaše ego je vaše vnímání sebe sama ve světě.
Utváří a tvarují ho vaše zkušenosti.
A je to naprosté monstrum.
Přestalo se mi líbit.
- Je normální být nervózní? - Jo.
Jo. Já už jsem to dělal a taky jsem nervózní.
Vždycky říkám, že ibogain vás zevnitř vezme smirkovým papírem
a 5-MeO vás pak jemně vyleští.
5-MEO-DMT, 3. DEN „ROPUCHA“
Je to jako napojit se na oceán samotného bytí.
Podle mě je to dobré na prolomení bariéry
mezi námi a vším ostatním, což je jen psychologická bariéra.
Pracoval jsem s lékařem, který říkal: „Můžeš mít pocit, že vybuchneš,
tak prostě vybuchni.
Možná budeš mít pocit, že umřeš, tak prostě umři.“
To je tak nějak přesně to, o co tu usilujeme.
Děkuju.
Ty vole… záleží jen na lásce.
Tohle je to, co jsem vždycky chtěl. Jen něco cítit.
Pojď sem, kámo. Díky bohu.
- Jo. - Díky moc.
- Mockrát ti děkuju. - Jo.
- Moje děti ti taky děkují. - Jo.
Mám tě rád, brácho.
Ty vole.
Čeká tě spousta práce. Vedeš si dobře, kámo.
Nech to plynout.
Tak jo, to stačí.
Ještě tam zůstaň.
Nevím, co se děje.
Pořád jsi v tam.
Tohle se mi nelíbí.
Přejde to.
- Pořád vyhledávám válku, Marcusi. - To je dobrý.
Jsi v pořádku.
Tušil jsem, že to nebude nic z armády,
ale nečekal jsem, jak to na mě zapůsobilo.
Je to jako být v místnosti a mít určitá očekávání.
Říkáte: „Tohle a tohle jsou moje problémy, pomozte mi.“
Pak se do toho ale vloží účinky ropuchy.
Řekne: „Tohle jsou jen závěsy.
Odsuň je z cesty a vůbec si s nimi nedělej starosti.
Co je tamhle vzadu?
Ta rezavá truhla, co je tam vzadu,
jsou na ní řetězy a pavučiny
a něco z ní vytéká na podlahu, o tom si teď promluvíme.
To teďka budeme řešit, ne tamto.“
Kurva!
Vyplavalo na povrch hodně špíny.
Marast z dětství.
Samá traumata.
Moje rodina o tom nic nevěděla.
Už dávno jsem se vzdal víry.
Moje víra se zlomila už dávno.
Už nechci žít ve strachu.
Mám to tak odjakživa.
Jsi nebojácný.
Už je s tím konec.
Je konec, Matty.
Už dávno.
Chceš si lehnout?
- Chci vás mít u sebe. - Dobře, nikam nejdeme.
Povíte mi o své zkušenosti?
Ke konci mi to ukázalo moji duši,
moje tělo a moje vědomí.
Řeklo mi to: „Připraven se zacelit?“
A prostě mě to metafyzicky dalo zase do kupy.
Já jsem viděl perspektivu těch mladíků,
kteří proti mně stáli na bojišti.
Ukázalo mi to pohled z druhé strany.
Kdybychom nezneužívali děti, měli bychom vůbec nějakou armádu?
Tuhle otázku si teď pokládám.
Cítil jste se někdy od léčby sklesle?
Ne.
Ani trochu.
Vůbec ne.
Vidíte nějaký rozdíl, když se na sebe podíváte do zrcadla?
Jo, mám se rád.
Dneska jsem si to při čištění zubů řekl.
Jako bych si nemohl pomoct. Úplně to ze mě srší.
Mám v očích jiskru, kterou jsem neviděl už od dětství.
Díky.
PŘÍZNAKY PTSD
Nejenže drtivá většina subjektů reagovala na léčbu,
ale jsou teď dokonce pod hranicí mírných příznaků PTSD.
Cítím se lehce. Všechno napětí v těle je pryč.
Zmizela mi bolest hlavy, kterou jsem měl 12 let.
Měl jsem pocit, že se mi regeneruje mozek.
Jako by rostl.
Zažil jste se od našeho posledního rozhovoru sebekritiku,
pocity viny a selhání nebo jste se shazoval?
Ne.
Sebekritika, pocity selhání nebo shazování se?
- Byl jste na sebe tvrdý? - Ne.
Přemýšlel jste nad tím, že si ublížíte nebo že chcete zemřít?
Jak se ohledně toho cítíte? Změnilo se něco?
Jo.
Ty jo.
Jo, to naprosto zmizelo.
Nemůžu uvěřit, že se to stalo.
Jo.
Potřebujeme hlavně větší vzorek.
A bylo by lepší mít víc časových bodů.
Pak budeme mít větší přehled o tom, co se skutečně děje.
Tohle je první vlaštovka.
Čeká nás spousta práce.
Ale představa, že existuje prostředek,
který by mohl takhle zhojit mysl, je něco neslýchaného.
ŠEST MĚSÍCŮ PO LÉČBĚ
Zajímalo by mě, jak se vám daří.
Mexiko mi dalo zabrat.
TERAPEUTKA
Ale cítil jsem spojení se vším.
- Jo. - Se vším.
A vrátil jsem se ke své víře,
kterou jsem opustil.
Byl jsem v minulosti blízko smrti.
Smrt je děsivá,
ale po Mexiku jsem si uvědomil, že jsem se ještě víc bál života.
To v sobě mám už od dětství.
A motivovalo to všechno, co jsem dělal.
Stal jsem se tímhle, abych byl děsivý a nebezpečný.
Chtěl jsem být někdo,
kdo by se nemusel bát, že se stane obětí.
Jo.
Myslel jsem, že když to udělám, nebudu už nikdy mít strach.
Už bych se nemusel ničeho bát. A to byla lež.
Byla to lež.
Vždycky jsem se bál.
Myslím, že se narodíme plní nevinnosti.
Ale pak přijde život.
A začneme poslouchat ten hlas v naší hlavě.
A pak převezme kontrolu.
Když teď přijde temná chvilka, neprožívám ji už jako zajatec,
ale jako pozorovatel.
Už mě neuvězňuje.
Tak pojď, ty trdlo.
Pomohli jsme zhruba 400 veteránům.
Letos to vypadá, že jich bude 125.
Zase se cítí propojení.
Mají pocit, že jejich život má opět smysl a cíl.
A každý veterán, kterému pomůžeme,
zná dva až pět dalších, kteří se trápí.
Chtějí o tom svým přátelům říct.
Jak to jde?
Jak se daří?
POKUD VÁS NEBO VAŠE ZNÁMÉ TRÁPÍ MYŠLENKY NA SEBEVRAŽDU,
INFORMACE A DALŠÍ MATERIÁLY NAJDETE NA WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Překlad titulků: Jan Kavalec