Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Jeg spørger til dine kampoplevelser. - Okay.
SAMTALE FØR BEHANDLING
Det her er vist den trælse del.
Da du var i militæret, hvor ofte skød du så mod fjenden?
Ved flere lejligheder.
Og så du nogensinde folk blive ramt?
Ja.
Og hvor tit var du i fare for at blive beskudt,
overløbet, overfaldet, såret eller dræbt?
En til to gange, tre til 12, 13 til 50, 51 eller mere?
Enoghalvtreds eller mere.
Har du haft pessimistiske eller selvkritiske tanker?
Absolut.
- Angst eller nervøs? - Ja.
Har du brugt medicin?
Ja, cyclobenzaprin og zolpidem.
Det flød i stride strømme i SEAL Teams.
Jeg kan ikke se noget i spejlet.
Jeg ser bare en skal af en person, der lader som om.
Har du følt dig trist eller ulykkelig?
Trist, ja.
Tænker jeg indimellem, at det ville være bedre, hvis jeg ikke vågnede?
Ja.
Jeg løj, da du spurgte, om jeg ville begå selvmord.
Det ville jeg.
Har du brugt hallucinogener før?
Nej.
"JEG ER NU VANT TIL AT LIDE.
JEG HAR UDHOLDT SÅ MEGET I KRIG OG PÅ BØLGE.
LAD DET NÆSTE EVENTYR FØLGE."
- ODYSSEUS HOMERS ODYSSÉ
I KRIG OG PÅ BØLGE
Marcus,
fortæl om din første gang med den psykedeliske behandling.
Først undrede jeg mig bare over, hvad der foregik.
Hvornår begynder det?
Så begyndte jeg at få en summen omkring ørerne.
Pludselig susede jeg rundt til forskellige dele af mit liv.
Der er mange billeder af alting, der kommer i høj fart.
Navy SEAL underofficer af første klasse Joshua T. Harris druknede i oprørte vande
i Afghanistan i august 2008…
Det er min far.
Jeps.
Det er min far.
Medicinen bringer ting frem, den vil have dig til at se,
og du ved ikke hvorfor.
Men den fortæller altid historien.
Under behandlingen blev jeg ret syg i timevis.
Terapeuten sagde, at hun i sine 20 år som terapeut
ikke havde set nogen have det så svært.
Jeg ved ikke, om det var godt eller skidt. Jeg tog det som et bevis på,
at jeg havde en masse lort at bearbejde.
Jeg vil være Navy SEAL
NAVY SEAL-TRÆNING CALIFORNIEN
Jeg vil barberet hovedet
Jeg vil være Navy SEAL
Løb med mig, hvis du tør
Så kører vi!
Navy SEAL-træningen er fysisk og mentalt
noget af det mest krævende på planeten.
Det er det tiltrækkende.
Vi startede med 175,
og vi endte med 23 af de oprindelige.
Kom op. Ja.
Få ham op.
Kom tilbage.
Tilbage til lyset.
Mange får livsvarige mén af SEAL-træningen.
Men jeg var aldrig i tvivl, jeg troede aldrig, jeg ville give op.
Den indkodning begyndte i en tidlig alder.
Du skulle have succes. Du skulle kaste et touchdown.
Du skulle slå homeruns for at blive accepteret,
for blive elsket.
Jeg følte, at jeg skulle præstere for at blive accepteret i familien.
Jeg var en høj, tynd dreng, som blev drillet af andre.
Jeg fik brækket næsen i syvende klasse af skolens bølle.
Så gik jeg fra 80 kg, 193 cm
til 100 kg.
Jeg fandt mig ikke i noget derefter.
1. MAJ 2001
Da jeg ankom til SEAL-træningen, var min lidenskab utrolig.
Skal jeg løbe 21 km eller svømme ni?
"Okay. Det er vel det, jeg skal."
Hvis jeg ser på mit speedometer, kører vi faktisk under nul.
Vi dræber dig ikke.
Ikke med vilje.
Vi skal bare tage armbøjninger.
For altid.
Min far var SEAL.
Han havde fantastiske øjeblikke.
Og øjeblikke, hvor han var et mareridt at være i nærheden af.
Far var i militæret, væk meget af tiden.
Væk mere end 300 dage om året.
Jeg var meget alene.
Jeg så meget tv.
Da jeg blev 17, fløj jeg til Californien, og jeg kom i flåden.
Man glemmer, hvor ung man er som 17-årig.
MIN FAR ER NAVY SEAL
Det plejede at være mest fysisk.
Vi ville bare vide, om man kunne klare smerten?
Vi opdagede efter noget tid,
at man faktisk skal have både fysisk udholdenhed
og en karakterkomponent.
Og den skal man opdyrke.
Er du en god holdkammerat? Tænker du på helheden og ikke kun dig selv?
Jeg var nervøs som barn.
Men da jeg opdagede, at man kunne blive SEAL, blev jeg besat.
Fra det øjeblik var jeg besat.
Jeg legede krig som barn, også da det ikke længere var sejt.
Jeg ville bare være i skoven med camouflage og en legetøjspistol.
Jeg hadede skolen, alt ved den.
Og som den asociale idiot, jeg var,
havde jeg aldrig haft den tætte holdmentalitet,
og det var en kamp for mig.
Men da jeg fik styr på det, var det himmelsk.
Du kunne tilbyde mig alverdens penge for ikke at gøre det her.
Og jeg ville sige: "Fuck det. Jeg er lige, hvor jeg skal være."
Forstår du? Det er de færreste, der finder det.
Og jeg fandt det. Det var mit livs kærlighed.
Folk taler om broderskabet, og de fleste har aldrig følt det.
For mig er det, hvad det vil sige at være på et SEAL Team.
Dette er lige ankommet.
Et fly er fløjet ind i World Trade Center.
Lad os få en opdatering fra korrespondent Joan Fleischer.
Hvad kan du se?
Da 11. september skete, sendte de os ind i tv-stuen.
Vi fik lov at se det i 30 sekunder.
Der er nu endnu en eksplosion i den anden bygning.
- Så… - Gud!
Vi skifter til ABC's dækning.
Det andet tårn er eksploderet.
- Det er ABC's live-dækning. - Åh gud!
Vi forstod det ikke. Vi prøvede at komme gennem træningen.
Før 11. september skete der ikke så meget.
Vi vidste ikke, hvad krig var.
Den ide, vi havde, var, at vi altid var Superman.
Vi laver et bagholdsangreb, dræber alle
og redder prinsessen.
Men du tænker aldrig på noget af det dårlige. Nogensinde.
Ekkolodstekniker, tredje klasse, Marcus Capone, SEAL Team Ten.
19. OKTOBER 2001
På meget kort tid gik jeg fra at studere på andet år
til at være mor og hustru
og flytte til Coronado i Californien fra Midtvesten med en lille baby
og en mand, som var meget engageret i denne nye mission.
Jeg troede, det skulle handle om at få fat i terroristen,
og fyre som Marcus var dem, der skulle gøre det.
Og jeg tror, jeg naivt tænkte,
at når det er gjort, bliver vi en normal familie.
Krigen i Afghanistan er en menneskejagt.
De tropper, der vil deltage eller måske allerede deltager
i jagten, er Specialstyrkernes mænd, Rangere og Navy SEALs.
Pentagon har bekræftet, at USA har specialstyrker
på jorden, hvor de koordinerer luftangreb.
Med USA i krig i to fjerne lande
bliver krigen måske længere end forventet og forudsagt på nuværende tidspunkt.
Min deling ville først til Afghanistan, fordi vi var klar, vi var sultne.
Jo værre stedet var, jo mere ville vi derhen.
De var de største bøller, så vi ville slå dem i ansigtet.
Matty var i vores søsterdeling,
men en af vores delinger skulle til Tyskland,
og den anden skulle til Afghanistan.
Vi slog plat eller krone om, hvem der skulle til Afghanistan.
Så da vi tabte, var vi sure.
De var rasende, hvilket jeg også ville være. Ja.
Så vi prøvede at gå stille med det.
Men vi gav hinanden diskrete high fives.
"Vi skal til Afghanistan."
Hvis du fortæller en Team-fyr, at han skal i kamp,
så er han glad.
Så Matty og vores søsterdeling,
de blev udsendt til Afghanistan, og vi kom til Tyskland.
Hvad skete der derfra?
28. JUNI 2005
Operation Red Wings.
Det var det største tab af menneskeliv længe i SEAL Team-historien.
Et hold på fire SEALs iværksatte en rekognosceringsmission
i Kunar-provinsen.
Meget ubehageligt terræn.
De blev firet ned,
og mange småting tilsammen skabte en farlig situation,
bagud i forhold til planen, på et forkert sted.
Og alt, der kunne gå galt, gik galt.
De blev opdaget.
Og så blev de kontaktet af fjenden.
Og vi fik beskeden.
Vi var en del af reaktionsstyrken.
Vi sad der i helikopteren.
Rotorerne kørte.
Klar til at komme afsted.
Vi var højt nok oppe
til at helikopterens funktionen bliver svækket.
Planen var at få folk ud af helikopterne for at lette vægten,
flyve ind, komme igen, hente resten.
Så vi hoppede af.
Vi ventede bare.
En af fyrene havde en satellittelefon, og han sagde: "Gentag."
Og så kigger han bare på mig.
Og han sagde:
"En af helikopterne er nede."
Det var den helikopter, jeg lige var på.
Det skulle have været mig.
CH-47 helikopteren styrtede ned vest for Asadabad
under Operation Red Wing.
De første rapporter tyder på, at ulykken skyldes fjendtlig ild.
Soldaternes tilstand er stadig ukendt.
Vi fløj hen til ulykkesstedet om natten.
Vi var med Rangerne. De lavede en stor perimeter.
Og så søgte vi
hele dagen og så hele natten.
Det var forfærdeligt.
Der er noget i os.
Jeg kalder det Team-fyren i mit hoved.
Den får dig gennem træningen.
Den får dig gennem udsendelser.
Den får dig igennem… forfærdeligt lort.
Du er udsendt, og ser halvdelen af delingen dø.
Den holder dig i gang. Det er en stemme i dit hoved, der siger:
"Gør sådan her," og det gør du.
I Tyskland fik vi opdateringer fra vores ægtefæller derhjemme
om, at den og den
fik besøg af to herrer
i blå gallauniform.
Så var det sådan: "Åh nej."
Engang smed jeg bare min telefon.
Og…
jeg brød bare sammen over
ven efter ven, som jeg havde arbejdet med.
Og over ikke at kunne gøre noget…
på det tidspunkt.
Det var frustrerende.
Og så gik jeg fra trist
til vred.
RED WINGS RAMPE-CEREMONI
Da vi holdt rampe-ceremonien…
Noget af det sværeste i mit liv.
Du har alle kisterne på et fly.
Man går op på rampen og ud af flyets sidedør.
Vi havde afholdt ceremonien. Der blev spillet på sækkepiber.
Jeg kom til sidedøren,
og jeg vendte mig om og tænkte: "Jeg ved ikke, hvad jeg laver."
Jeg ved ikke, hvordan jeg skal stå af flyet.
Forstår du?
Vi må ikke efterlade dem.
RED WINGS MINDEHØJTID JULI 2005
USA's præsident er beæret over at overrække
Silver Star-medaljen, Purple Heart-medaljen,
Combat Action Ribbon, og Afghanistan Campaign-medaljen
posthumt til våbentekniker, sergent Danny Dietz
fra den amerikanske flåde.
Jeg kendte ikke Danny. Havde aldrig mødt ham.
Hans kone, Patsy, var den eneste hustru ud af alle 11, der rejste sig og talte.
Den eneste.
Og da hun gjorde det, var det rørende.
Hun er ung, 22 år gammel, og man kan bare se det.
Hendes liv var slut.
Danny, mens jeg taler om dig, får jeg sommerfugle i maven
som første aften, hvor vores blikke mødtes.
Jeg kan huske, at jeg fortabte mig i dine mørke øjne.
Jeg er ked af, at du måtte dø på den måde, som du gjorde.
Jeg håber bare, du kan forlade Jorden og komme i himlen
med minder om vores fire år med intens kærlighed.
Jeg ville give mit liv lige nu for en dag mere med dig
og et sidste kys.
Da jeg gik ud af gymnasiet,
meldte jeg mig til flåden, og da jeg ankom til mit første tjenestested,
som var her i Virginia Beach,
forandrede det mit liv.
Jeg var i flåden, men jeg vidste ikke engang, at der fandtes SEALs.
Hvad var en Navy SEAL? Ingen anelse.
Og mor spurgte mig: "Vi griller.
Vil du være med?"
Og jeg husker, at hun sagde: "Der er en sød mand her."
Han hed Danny, og…
Min mor introducerede os. Og…
derefter var vi altid sammen.
Det var vanvittigt.
Det var bare en smuk, uskyldig…
kærlighed.
Jeg lover dig, at jeg en dag vil møde dig igen,
og vi vil fortsætte og fuldende vores eventyrliv,
hvor du forlod det.
Jeg elsker dig. Din for evigt, din kone,
fru Dietz.
Du har en gruppe folk, der overvejende er fra én enhed.
De er stammen.
Og så lider du en masse tab.
Pludselig kommer en masse gutter ikke hjem.
Hvad skal vi gøre?
Vi skal op på hesten igen og sparke røv.
Det er det, vi skal.
Vi har intet valg.
MARCUS CAPONES OPTAGELSER AFGHANISTAN, 2005
Da vi ankom i landet, tog vi på mission to dage, efter vi var ankommet.
Første lys, målrettet aktion.
Angreb på en lejr.
Helikoptere, Blackhawks.
Vinden blæser overalt.
Jeg var indtrængningsspecialist. De bryder døre ned.
Måske med en forhammer.
Lidt sprængstof.
Eller meget sprængstof.
Det er som en tackling i football, hvor man vælter nogen,
og ens hoved runger lidt, og man tænker: "Fuck ja."
På det tidspunkt ville mine nære venner
og jeg selv gerne i krig.
Efter Red Wings havde vi halvanden eller to måneders dekompressionstid eller noget.
Og Marcus og dem tog vores pladser i Afghanistan.
Så vi tog til Tyskland og…
en af psykologerne kom.
Og vi skulle alle tale med ham. Det var obligatorisk.
Ingen ville. Alle synes, det var latterligt.
Alle var sammen med ham i to timer. Han var fantastisk.
Og jeg husker bare, at han sagde til os: "Hør,
når I kommer hjem, så tag ingen store beslutninger.
Start ikke et forhold.
Afslut ikke et.
Gør ikke noget, for I bearbejder ikke det her lort endnu."
Og selvfølgelig tager jeg hjem og ødelægger alt.
Vi røg tilbage i delingen og begyndte at træne,
hvilket var en… forfærdelig idé.
Ikke længe efter vi ankom i landet, tog vi på mission og kom tilbage.
Og jeg grinede bare.
Jeg ved ikke, hvem der sad bagved. Men han sagde: "Hvorfor griner du?"
"Det er første gang, jeg har sovet, i månedsvis."
Jeg kunne ikke finde et sekunds fred…
…derhjemme.
Og så snart jeg er i Fallujah, kan jeg sove som en baby.
Det er underligt.
Jeg startede min anden udsendelse i 2007, tilbage til Irak.
Vi har Matty Roberts i delingen, og han havde et meget solidt ry.
Og du kunne se, at han ledte efter en familie igen.
Og jeg så ham bestemt som en storebror.
Holdet, vi var med, var alt, hvad jeg ønskede.
Som at blive draftet af New England Patriots.
Du havde alle aktiverne, du havde al efterretningen,
alle støttesystemer, du kunne ønske dig til din rådighed.
Og folk, der er værd at få fat på.
Det motiverede dig.
Du vågnede hver dag, steg ud af sengen med et formål.
Samtidigt bliver man kold over for risikoen.
DJ SHIPLEYS BILLEDER
Jeg har været i mange situationer, meget slemme.
At blive beskudt fra 200 meter er slemt.
50 meter er slemt.
Fem meter vil ændre dit liv.
Ham i grøften bevægede sig.
- Ja, jeg ser ham. - Foran dig.
Okay.
Vi var på mission en aften.
Helikopteren så nogle mennesker løbe ud på en mark.
Og vi blev valgt til at gå efter dem.
Der er tyk bevoksning.
Og det er højt. 1,5 meter på nogle steder.
Og flyet sætter et nattesynslys
på ham, så vi kan se det.
Og vi kigger alle på jorden.
Tager et skridt.
En meter. Alle hvisker. Vi lytter til radioen.
Det er en pilot, og han ser et enkelt individ i den mark.
Så han kan se os nærme os ham.
90 centimeter.
Tres centimer.
Pulsen er på 190.
Jeg er rædselsslagen. Jeg er så bange nu.
"Tredje fyr fra højre, du står på ham."
En, to, tre!
Fyren er der ikke.
Og på et tidspunkt hører Jay noget.
Han råbte: "Hey."
Hey!
Lige da han var færdig med at sige "hey", åbnede fyren ild.
Så vi spurtede hen til et traktordæk fem meter bag mig.
En flok skurke havde forladt lejren, men var vendt tilbage.
Og nu var det altopslugende.
Jeg kan ikke skyde, for jeg kan intet se.
Natbrillerne er skæve. Støv i mine øjne. Man kan ikke se noget.
En sanitetssoldat faldt.
Jeg løb op og begyndte at trække ham tilbage.
Og så blev jeg ramt.
Det snurrede mig rundt.
Jeg troede, min arm var væk, helt væk.
Da jeg så under mine natbriller, så jeg kun enden af min T-shirt.
Jeg kunne ikke mærke noget.
Jeg forbløder helt sikkert.
Og jeg havde et halvt sekunds panik.
Jeg var tænkte: "Jeg må væk herfra."
Team-fyren. I min hjerne.
Det var, som om han gav mig en flad og sagde:
"Hvis du forlader ham og overlever, vil du aldrig kunne se dig selv i spejlet."
Jeg sagde: "Jeg trækker dig så langt, jeg kan.
Hvis jeg stopper, fortsætter du."
Tag fat i alle, få dem om bag traktordækket,
og så går vi i gang.
Nu yder vi førstehjælp. Vi prøver at sætte årepresser på.
Matty forbløder.
Jeg prøver at sætte en årepresse på Mattys arm.
Og han skriger. Jeg kan huske, at han kiggede på jorden.
Han troede, armen var væk, fordi den var slynget op.
Han så kun en stump.
Men samtidig skyder de løs på dig. Konstant.
Han var så tæt på, at hvis du havde lænet dig forover, havde han skudt dig.
Det eneste, vi kan gøre, er at tilkalde ildstøtte.
Skyd, så vi kan flygte. Vi kan ikke se ham.
Vi har flere sårede. Beskyd dem.
Piloten sagde nej. "Det er for tæt på. Vi kan ikke."
Målet fundet, fare tæt på…
Jay sagde: "Hvis ikke, dør vi."
Han gav sine initialer. Juliet Alpha, skyd.
- Juliet-Alpha. - Ild godkendt. Skyd på to.
To er armeret!
Det var lige oven på dem.
- Mere lige dér. - Modtaget.
Vi tilkalder helikopteren og får alle på den. Jeg hopper op.
Bagsiden af den helikopter så ud som i Black Hawk Down.
Bare blod og førstehjælpssæt og kugler og magasiner
sprøjtet ud over det hele.
Fuck.
Jeg blev genoptrænet og opereret igen og igen.
Og jeg blev fysisk helbredt.
Det troede jeg da.
Men mentalt gik det så meget ned ad bakke.
Det var sindssygt. Det var forfærdeligt.
En læge sagde: "Du har en traumatisk hjerneskade.
Du har helt sikkert posttraumatisk stress."
Han sagde: "Vi anbefaler, at du stopper."
Jeg ville blive, men fuldføre min kontrakt på militærskolen.
Selvom jeg stadig var i flåden, var mit ego i oprør.
Jeg var fuld af skyldfølelse.
Nogle gange ønsker jeg, at jeg havde mistet armen.
For det havde været lettere at acceptere.
Hvad er det her hjerne-lort? Hvad er det her PTSD? Hvad fanden?
Jeg ville ikke se DJ.
Jeg ville ikke se Marcus, ikke se nogen af dem.
Nu blev Team-fyren i mit hoved giftig.
Stemmen siger: "Din skide kujon.
Du har givet op.
De andre er derovre og kæmper stadig.
Og du sidder her.
Hvad er der galt med dig?"
I mit hoved var broderskabet væk.
Jeg kom tilbage fra det.
Jeg bemærkede angsten.
Jeg bemærkede straks depressionen.
Jeg prøvede at være normal, at generalisere det.
Det er, hvad der sker.
Hjerneskaden og hukommelsestabet. Jeg mødte folk,
gav hånd, glemte, hvad de lige havde sagt.
"Jeg aner ikke, hvad du hedder."
- Sagde du det til nogen? - Nej.
- Hvor længe gik der?
Fem eller seks år.
Alle de koner, jeg hang ud med fra Dannys deling…
nu havde vi ingen ægtemænd.
Vi havde hinanden.
Og vi blev bedste venner.
En dag spiste de middag i byen, og en af dem ringede.
"Drengene fra Team Ten er kommet tilbage.
Vil du være med?"
De advarede mig. "Patsy kommer. I kan endelig mødes."
"Fedt."
"Hun snakker meget lort. Du skal være klar."
"Jeg har styr på det."
Men jeg husker den kæphøje, lille, unge SEAL, der kom ud af det blå…
Han kendte mig ikke. Vi havde aldrig mødtes.
Og hun svinede mig til i fem minutter. Det var perfekt.
Og til sidst fik han mit nummer
og begyndte at sms'e: "Jeg vil invitere dig ud."
Og det ene førte til det andet.
Jeg frygtede, at hun var forsigtig efter Danny,
at hun ikke kunne klare en udsendelse til. Jeg var åben.
Jeg skal udsendes igen og vil ikke stoppe.
Og hvis du ikke vil det, forstår jeg det.
Det ville jeg ikke opleve igen.
Men han var anderledes, og han var bare…
Der var noget ved ham, der føltes som at være hjemme igen.
Og efter så mange år fik han mig til at grine.
Og det var noget, jeg savnede.
Vi havde været sammen i næsten et år.
Og jeg skulle besøge Dannys gravsted i Colorado.
Og han ville med mig.
Og han satte mig af på kirkegården, og kørte væk, gav mig plads.
Da han kom for at hente mig,
sagde han: "Har du noget imod, hvis jeg ser hans gravsted?
Jeg har aldrig mødt ham. Men jeg vil gerne vise min respekt."
Han gik hen til gravstedet og knælede.
Og han havde tårer i øjnene, og så kom han tilbage til bilen.
Og vi kom hjem på Thanksgiving-aften.
Vi havde venner. Vi havde familie her.
Og han gik ned på knæ og friede til mig.
Jeg fandt ud af, at han ville med på den tur
for at bede Danny om tilladelse til at gifte sig med mig.
Og jeg følte bare,
hvis jeg følte skyld over at komme videre og være sammen med ham,
blev det bare helt klart, at han var den rette person.
Fra 2005 til 2010 var bare en travl tid.
Mængden af operationer, vi udførte
som en generel specialoperationsstyrke var…
Den var stor. Hundredvis af missioner hver måned.
Så det var bare nonstop.
Marcus var væk tæt ved 300 dage om året.
Så da han kom hjem fra det, blev han bestemt
mere og mere fjern.
Det føltes, som om han ikke havde lyst til at være hjemme meget af tiden.
På grund af en enorm grad af dedikation
ville mange af de folk, der blev udsendt, ikke stå af karrusellen.
Og jeg tror, at et par år inde i det
begyndte vi at se konsekvenserne af ikke at holde pause.
En Chinook-helikopter blev skudt ned i nat øst for Kabul.
De 30 amerikanske soldater og otte afghanere om bord blev dræbt.
Blandt de dræbte amerikanere, 22 Navy SEALs, de fleste fra Team Six.
Dødsfaldene fortsatte udsendelse efter udsendelse.
Det var uhørt.
Nicolas Checque var kun 28 år gammel. Han havde været Navy SEAL…
27-årige David Warsen gik på East Kentwood High School,
han elskede sin familie…
Navy SEAL underofficer Joshua T. Harris druknede i oprørte vande
i Afghanistan i august 2008. Hans forældre…
Josh Harris var en af mine bedste venner.
Han var i gang med noget rekognoscering.
Han svømmede ud med et reb i sig,
og rebet knækkede,
og han blev revet med af floden.
Så vi fandt ham ikke før 12 timer senere.
Det var 35 mil, 50 kilometer nede ad floden.
Jeg tror, han må have følt en vis grad af overlevendes skyld.
Der var masser af maskering.
En masse selvmedicinering, ikke kun med ham.
Det føltes som russisk roulette.
Hver gang han tog afsted,
kom han måske ikke hjem igen.
Vi afleverede ham ved tjenestestedet…
SØN AF MARCUS & AMBER
…og jeg kan huske, at jeg skreg.
Jeg skreg og græd.
"Tag ikke afsted."
Ved den sidste udsendelse græd både Caden og Maggie hysterisk,
og det gjorde virkelig ondt.
Og derfor
var det tid til at stoppe op og prøve at samle min familie igen.
Dette brev blev skrevet i 2013 for at ansøge om invalidepensionering.
"Jeg fratræder snart efter 12,5 års tjeneste i flåden,
alle år tilbragt på SEAL Teams."
200 MÅLRETTEDE AKTIONER
2 BRONZESTJERNER
VOLDSOMME ILDKAMPE
JEG KUNNE HAVE GJORT MERE
"Min mentale tilstand er forværret.
Jeg har prøvet at skjule det de sidste par år,
men det har været smerteligt tydeligt for dem, der står mig nær,
at jeg kæmper med mange aspekter af mit liv."
JEG INDTAGER STORE MÆNGDER ALKOHOL
HYPEROPMÆRKSOM
"Jeg har ofte taget min pistol fra skabet,
blot fordi dørklokken ringede.
Jeg har mistet kontakten med mange venner.
Mit temperament er sporadisk. Jeg bliver nemt vred,
og jeg er i en konstant kamp
mod angst, mareridt, depression.
På trods af det er jeg stolt af
den karriere, jeg har valgt i de sidste 13 år.
M. Capone."
Jeg var bekymret for,
hvordan han ville fungere uden for Teams,
men jeg greb også ud efter enhver form for normalitet.
Det var da min far forlod militæret.
De sagde: "Vi flytter til Texas.
Vi skal være sammen som familie. Alt bliver godt."
Jeg tror, vi alle hurtigt indså, at det ikke var tilfældet.
1. MAJ 2001
Når du skilles fra stammen,
leder du efter hvad som helst, der kan fylde tomrummet.
Jeg keder mig, så jeg ville optage en video.
Kom så.
Jeg begyndte at drikke meget.
Jeg fik antidepressiva.
Jeg kan huske, at jeg kastede krus gennem vinduerne og flippede ud.
Han slog mig aldrig, måske skubbede han mig,
men han havde sådan et blik, og når han fik det blik,
var det om at komme væk.
Det er min far, lige der.
Vi skal være stille.
Jeg husker engang,
at jeg prøvede at lægge mig mellem de to,
og jeg kan ikke engang forestille mig den frygt,
som Caden følte,
når han blev jagtet af dette monster, som han havde forgudet hele livet.
Jeg fik problemer i skolen,
tog en masse stoffer.
Familien var der for ham.
Han var vendt hjem fra krigen.
Det, vi gik igennem, var aldrig så vigtigt
som det, han gik igennem.
Jeg troede, Amber og børnene ville få det 1.000 gange bedre,
hvis jeg ikke var der.
Jeg kommer hjem. Det skaber alle mulige problemer.
Alle.
Børnene vil ikke hænge ud med mig. Amber vil ikke tale.
De ville leve et meget bedre liv, hvis jeg ikke var på denne jord.
En aften så Marcus nogle gamle film fra hans træning.
Og så gik jeg i seng.
Og klokken fem om morgenen kommer jeg ind,
og Marcus sidder der med en tom flaske whisky
og en ladt pistol.
Og…
Han samlede den op og sagde: "Skrid ad helvede til."
Marcus gik gennem Veteranforeningen. De lavede søvnundersøgelser.
De lavede scanninger.
De tog psykologiske foranstaltninger.
Intet af det virkede.
LÆGEJOURNAL
Han fik ti slags medicin.
Noget for at sove, at vågne, for at fokusere, for energi,
mod mareridt, mod depression, mod angst.
Han tog medicinen.
Han var i samtaleterapi.
Alt, hvad han blev bedt om at gøre.
Og han fik det faktisk værre.
MODERAT HUKOMMELSESBESVÆR
Jeg fik hans journaler, og jeg fandt en evaluering,
og i den sagde Marcus:
"Jeg glemmer tit navnene på mine kolleger."
Og det blev jeg chokeret over.
Da blev jeg desperat.
Jeg ændrede min tilgang fuldstændig.
Jeg begyndte at fokusere på alternative behandlinger.
DEN PSYKEDELISKE RENÆSSANCE
KAN STOFFER KURERE PTSD?
En anden SEALs kone kontaktede mig og sagde:
"Jeg tror, der er noget, du bør se nærmere på til Marcus."
Selvfølgelig lød det helt fremmed for mig.
Vi har kendt til ibogain og iboga
i den vestlige verden som behandling mod afhængighed
i omkring 50, 60 år.
Bwiti-folkene i Gabon
har tilsyneladende brugt stoffet i århundreder
som et åndeligt medicinsk overgangsritual.
Ibogain kommer fra rodbarken af en busk, der dyrkes i Gabon i Afrika.
Og 5-MeO-DMT udvindes af giften fra Sonora-ørkentudsen.
Ibogain-behandlingen foretager en fysiologisk nulstilling
af nervesystemet.
5-MEO-DMT-BEHANDLING
Og tudsemedicinen lader dig give slip på alt det, ibogainen fører til overfladen.
IBOGAIN OG 5-MEO BEHANDLINGSPROTOKOL DAG 1: IBOGAIN, DAG 3-5: 5-MEO-DMT
Taget sekventielt viste ibogain og 5-MeO-DMT sig at være meget effektivt
til at håndtere traumer.
Men begge dele er ulovlige i USA, så Marcus skulle rejse
til Mexico for denne mulighed.
Og da jeg sagde det til Marcus, sagde han: "Det er helt sindssygt."
Psykedelisk medicin?
Hvad mener du? Timothy Leary og Woodstock og den slags?
Folk, der danser med blomster i håret? Det forstår jeg slet ikke.
UDDANNELSESFILM 1967
Du ser på en rejsende, som lige har købt billet til en meget speciel rejse.
Prisen?
Et par dollars og hans sind.
Jeg vidste kun det, jeg lærte, da vi voksede op.
Psykedelika var stoffer, der er vanedannende.
Du bliver skør.
Det rister din hjerne.
Og det her skal redde vores hærdede krigere?
Jeg voksede op i et meget konservativt kristent hjem,
så jeg tænkte: "Er det voodoo-hekseri?
Åbner det mørkets portaler?"
Det var skræmmende.
VIRGINIA BEACH, VIRGINIA
Jeg kom hjem fra 2012-udsendelsen.
Og så i 2013 blev Lola født i maj.
Jeg blev udsendt den 15. maj.
Der blev jeg blev hårdt såret.
KRONOLOGISK LÆGEJOURNAL
Trommehinder sprængt. Du bløder ud af ørerne, ud af næsen.
EKSPLOSIONSEKSPONERING
En masse hjernerystelsesting lige efter hinanden.
RYSTER PÅ HØJRE HÅND
Der sker eksplosioner tæt på,
og de ortopædiske skader alene er så mange på det tidspunkt.
Jeg kom på et fransk hospital. Jeg kom i en maskine,
og jeg havde et stort hæmatom bag på min hjerne.
Det er kulsort.
Hovedpinen var så slem,
og den var lysinduceret, altså fotofobisk.
Lyste du mig i øjnene, så kastede jeg op.
Jeg landede i Virginia Beach.
Jeg kom hjem, og fik en fire måneder gammel baby i hænderne.
Jeg kan ingenting. Jeg er værdiløs.
Jeg har glemt hendes navn.
Jeg havde middagen klar, og vi spiste,
men han sagde ikke meget.
Jeg troede, det var udsendelsesblues. Måske bare at komme hjem.
Det var måske for meget.
Så kiggede han op med tårer i øjnene,
og han sagde: "Hvor længe har vi spist middag?"
Jeg var færdig med min mad. "Vi har været her længe."
Og han så bare på mig og løb ud af rummet og…
og lagde sig på vores gæsteværelse i fosterstilling og græd og hulkede.
De vil ikke vise svaghed. Det er ikke det, du skal.
Du skal ikke åbne dig eller kommunikere.
Du skal bare…
fortsætte.
DJ SHIPLEYS FOTOS FRA UDSENDELSE
Jeg klarede fire-fem måneder mere.
Vi var ved at gøre klar til en mission.
Og min chef dengang kiggede på mig og sagde:
"Du behøver vist ikke at tage på denne mission.
Bliver du ikke her og slapper af?"
Jeg sagde nej.
Han sagde: "Lad mig sige det sådan her.
Du kommer ikke med."
Fem dage senere var jeg indlagt på NICoE.
Det er en superavanceret rehabiliteringsklinik.
Store ortopædiske skader, men det er mest hjerneting.
Og de analyserer dig fra top til tå og alt derimellem i fire uger i træk.
RESUMÉ AF OMFATTENDE PSYKOLOGISK/ HJERNESKADE-EVALUERING
RAPPORTERER HYPEROPMÆRKSOMHED OG UNDGÅR MENNESKEMÆNGDER,
HAR INTENSE DÉJÀ VU-FØLELSER, NÅR HAN LUFTER SINE HUNDE GENNEM HØJT GRÆS
PÅ GRUND AF MINDER FRA TIDLIGERE UDSENDELSE.
Og de begyndte at give dig medicin, og de reddede dig.
AKTIV MEDICIN
Jeg havde brug for redskaberne til at bygge en mur om mig selv indtil pensionen.
Jeg kom tilbage, jeg havde det fantastisk. Vi gjorde os klar og tog ud igen.
Vi tog fire udsendelser til.
Alt, jeg læste om ibogain, lød forfærdeligt.
Det var mange personlige historier om personer, der besøgte
helvedets dybeste, mørkeste afgrunde
under deres 12 timer lange rejse.
Vi skændtes om det.
Jeg sagde til Amber: "Det er sindssygt. Bogstavelig talt."
Sådan gik samtalen i et års tid.
Vi har børn, der ser på, og det er ikke holdbart.
Så jeg sagde bare til ham,
du skal prøve det, ellers tager jeg børnene med og forlader dig.
Jeg føler, jeg har prøvet alt.
Så jeg tror, man vil gøre alt, når…
man er så desperat.
Han havde været på mange hjernefaciliteter og gjort så mange ting.
Det føltes, som om det bare var noget pis. Det betyder ikke noget.
Jeg har hørt det så mange gange.
DEN INTERNATIONALE GRÆNSE 3
Protokollen i Mexico er, at du tager ibogain først.
PSYKEDELISK KLINIK
Og et par dage senere tager du 5-MeO-DMT,
også kendt som "tudsen."
Jeg havde min terapeut med, lægen, der var en sygeplejerske.
Mine intentioner den aften var bare…
Jeg ville bare være hel igen.
Musikken gik i gang.
Jeg lænede mig tilbage i sengen og ventede.
Jeg ventede på, hvad end der skulle ske.
Jeg husker på et tidspunkt, at det bare var
højlydt, næsten som motorsave, og bare totalt kaos.
Du bliver bare sparket i nosserne, og sparket i nosserne og kan ikke slippe væk.
Jeg så ting, der blev blandet, næsten som kort.
Bare tusindvis af billeder, så hurtigt.
Jeg så billeder af min barndom.
Og jeg så billeder af min far.
Måske var der noget med det.
Måske var der en hændelse.
Og så så jeg billeder af Josh.
Jeg talte ikke om det, men jeg skulle have krydset floden.
Jeg skulle have været den person, der skulle lede efter
et sted, hvor vi kunne krydse, men jeg var der ikke på det tidspunkt.
Det tyngede helt sikkert mit sind, min sjæl.
Men det var et syn af ham. Det smilende ansigt, det krøllede hår.
Det var et lykkeligt billede. Han har det godt.
Jeg kunne se de svære øjeblikke fra mit liv fra en anden vinkel.
Og det fik mig til at indse, at intet af det her var min skyld.
Vægten blev løftet.
Det føltes næsten som en defragmentering af min hjerne.
Alle de vægge, du har sat op, rustningen du tager på. Det forsvinder.
Egoet forsvinder,
og du er bare en ren version af en person,
som elsker alt.
Jeg følte mig opløftet, følte mig let.
Det føltes som en ny dag.
SAN DIEGO, CALIFORNIEN
Da far kom tilbage… Jeg ved ikke, hvordan jeg skal beskrive det.
Der var noget ved ham, der var meget mere fredeligt.
Blikket i hans øjne var…
Det var mindre dødt.
I lang tid så man bare lige igennem ham, når man så på ham.
Da vi alle så, at min far gjorde en indsats,
begyndte alle at arbejde på sig selv.
Vores familieenhed begyndte at fungere igen, da han begyndte at få det bedre.
Da jeg så Amber efter min ibogain-oplevelse,
sagde jeg som det første,
at alle vores venner, der lider,
må vi præsentere for det her, så de kan få det bedre.
Sådan… Det var sådan, det begyndte.
STANFORD UNIVERSITET
Jeg havde mødtes med Marcus og Amber.
Jeg havde talt med Marcus i 30 minutter.
Jeg talte med denne ydmyge, meget betænksomme,
tilsyneladende meget normale fyr.
Så fortæller Amber, at han ikke kunne skrue en pære i en lampe,
før han tog derned.
Så han gik fra meget dårlig forfatning til at være… normal.
Det var det, der fangede mig.
Det er bare et af de steder i medicin,
hvor du bare skal have modet til at springe på.
Med hensyn til andre soldater i din enhed, hvor mange procent af dem, ville du sige,
enten faldt i kamp, blev såret eller forsvandt i kamp?
Omkring 25 procent, 30 procent.
Hvor meget tid på en typisk uge føler du dig afskåret fra andre?
Ikke interesseret, ikke engageret?
- Hver dag. Ja. - Hver dag?
Hele tiden.
Oplever du skyldfølelse?
SAMTALE FØR BEHANDLING
Det tror jeg.
Det ved jeg.
Det er det første neurovidenskabelige studie af ibogain på mennesker.
Målet i dag er at se på anvendeligheden
i behandlingen af de psykiatriske, neurologiske sygdomme,
som veteraner lider af, okay?
Mange veteraner udsættes for mange eksplosioner.
I Irak- og Afghanistankrigene er traumatisk hjerneskade almindelig.
TRAUMATISK HJERNESKADE PÅ VERDENSPLAN
Er de følelser af skyld og skam relateret til dine militære oplevelser?
- Ja. - Okay.
Jeg har mange problemer med…
…den retning, jeg lod mit liv tage i SEAL Teams.
Den hovedpine, du oplever… Hvilket år begyndte den?
- 2007. - 2007.
Ja.
Det er som regel…
Lige nu er den bare halvsidig.
Denne side gør altid ondt.
- Okay. - Konstant.
Et øjeblik.
Nøj.
Sprint op ad den bakke!
MATTY ROBERTS' OPTAGELSER FRA TRÆNING
Få geværet op!
Mange vælger denne branche, fordi det er dem, vi er.
Du er født til det.
Men det er bare en jakke, som alle andre, du tager på
i andre dele af dit liv.
Du tager den af en dag.
For mig er jakken kommet af.
Hvem fanden er jeg nu?
Jeg går på arbejde, træner, tager hjem og sætter mig på sofaen.
Og jeg ser tilbage. Det er det eneste, jeg laver.
Og jeg kan ikke se den vej.
For jeg er ligeglad med alt, der er den vej.
Jeg er klog nok til at vide, at jeg ikke kan leve sådan.
Men jeg kan ikke…
…komme ud af det.
Hvis det giver mening.
I 2018 begyndte jeg på invalidepension.
Forlod holdet.
Åbnede et skateboardfirma.
Og på overfladen havde jeg alt.
En smuk kone, to sunde børn.
Ti fingre, ti tæer. Et smukt hus.
Jeg har intet at klage over.
Men jeg vil dø.
Når man forlader Teams,
mister man sit formål, grunden til at komme ud af sengen kl. 05.00.
Det knuser dig.
Jeg var så langt nede.
Uhelbredelig kræft havde været en gave.
Han så mig nok ikke mere som en hustru.
Men mere som en omsorgsperson.
Sidst på aftenen var jeg bare udmattet. Jeg ville i seng, for jeg lavede det hele.
Og jeg var også mor.
Så jeg måtte beskytte dem og holde toget kørende
uden, at de opdagede, at far var knust.
Jeg sagde: "Hvad sker der med dig? Fortæl mig det."
Han sagde: "Hvert sekund tænker jeg, at jeg vil begå selvmord.
Jeg vil begå selvmord lige nu."
Og jeg sagde: "Okay."
Og jeg følte, at det var min chance for at skaffe ham hjælp,
for han råber højt på den.
Til jer, der ikke ved det, SEAL-samfundet led
to tab til selvmord i de sidste to uger,
to højtelskede medlemmer af samfundet, og…
Det sker for tit.
Så vi fik den idé at lave en public service-meddelelse:
"Nogle af os har været helt ude ved kanten og er kommet tilbage."
Jeg håber, mange ser det,
at nogle af vores kammerater,
der kæmper, og som måske overvejer at begå selvmord,
ikke gør det endnu.
Så… ja.
- Vil du gå det igennem? - Ja.
Okay.
Mange af os har haft nogle hårde uger.
Vi har mistet to gutter mere til selvmord.
Vi kæmper alle med noget og har alle en historie.
Du behøver ikke kæmpe alene.
Lad os kæmpe sammen med dig.
Siden 11. september er der blevet dræbt 7.100 i kamp.
I samme tidsrum
har der været omkring 30.100 selvmord blandt veteraner,
og tallet vokser med cirka 22 om dagen.
Når man regner på det,
mister vi 4,3 gange så mange soldater
eller veteraner til selvmord, som vi mistede til aktioner mod fjenden.
I slutningen af 2019 lavede Amber og Marcus en video.
Og jeg kan huske, at jeg og DJ lå i sengen, og vi…
Jeg så den på hendes Instagram.
Og jeg græd.
Jeg græd meget. Hun hulkede.
Jeg mødte Marcus i slutningen af 2003, tidligt i 2004.
Han lignede en NFL linebacker
og var kendt for at være en enestående Navy SEAL.
Og i den video talte han om, hvor mørkt det var for ham,
hvor dårligt han havde det.
Han var ufatteligt ærlig.
Jeg følte mig som den eneste i Teams, der led, indtil jeg så den.
Så jeg ringede til Amber
og sagde: "Amber, kan du hjælpe mig?"
Jeg tiggede: "Kan du ikke få ham derud?"
Patsy sagde: "Hvis du elsker mig, gør du det."
Lidt underligt at sige.
Hvis du elsker din kone, så tag til Mexico og tag psykedeliske stoffer.
Jeg håber alt går godt for dig i denne uge, og…
Også mig.
- Jeg glæder mig til at se dig. - I lige måde. Jeg er spændt.
Det sværeste var at droppe medicinen.
Jeg var på omkring 60 piller om dagen.
Du skal stoppe med alt.
Og ironisk nok giver de dig en narkotest, når du kommer.
Men for Adderall og stimulanser.
For at sikre, at du ikke dør.
- Godt. - Ja?
Og du starter med ibogain.
En lille bålcirkel.
Et løfte om taknemmelighed over for ibogaplanten og Bwiti-traditionen.
Men det var så tosset, så langt ude.
Jeg tænkte: "Utroligt, at jeg gør det."
"Okay."
Vi talte om det, vi ville af med,
skrev det på papir og smed det i ilden.
Jeg smed et blankt papir i ilden,
for jeg skriver ikke ned, hvad jeg vil af med. Det kan jeg ikke.
- Hvad er det? - Alt.
Vi tager ibogainen. Vi går op, tager solbriller på og læner os tilbage.
De spiller på skåle og al den slags.
Og… jeg troede, jeg gjorde det forkert.
Jeg havde ligget der lidt. Jeg hørte nogle bier summe i mit øre.
Alt, hvad de sagde, man ville høre, og så intet.
Jeg faldt i søvn.
Det troede jeg.
Der er en tidspunkt, hvor medicinen tager dig helt til toppen.
Og du falder af.
Det var, som om kommodeskuffer fløj ud.
De var regnbuefarvede. Det var minder.
Det var tanker. Jeg kunne vælge en og falde i den.
Og jeg er nede i den. Ethvert minde.
Alt, hvad jeg ville. Hvad som helst.
Så er jeg der.
Jeg ville se døde venner.
Det nåede jeg ikke.
Man mister overblikket derinde, men jeg brugte meget tid
på settet af Mine glade 60'ere.
Virkelig? Ved du, hvor meget bilen har kostet?
Fred Savage. Ham, Wendy.
De spiste foran tv'et på mikrobølgetallerkener.
Alt det der.
Jeg sad der på den brune sofa, og jeg så på dem.
De levede et normalt familieliv, talte om skolen.
Hvad der skete i bussen, og hvad med arbejdet.
En almindelig familiemiddag.
Jeg blev betaget af det.
Jeg følte mig normal.
Det var den familie, jeg ville have, fordi jeg voksede op med tv.
Jeg tænkte, at hvis jeg kunne skabe det for mine børn,
ville de stå stærkere end mig.
Jeg havde ikke de store minder, der dukkede op efter 13, 14 års alderen.
DJ, shh.
Tag-team. Shh.
Jeg så min far, hver gang han nedgjorde mig
eller prøvede at ydmyge mig foran alle.
Du kommer aldrig i militæret.
Alt ramte mig, igen og igen.
Bare vent, til vi kommer hjem.
Vi havde en 2 hektar stor gård, stor plæne bagved.
Jeg skulle slå den.
Jeg gjorde det tidligt om morgenen. Det var dugget.
Skub tre gange, rul den tilbage.
Og det tog timer.
Flere tanke benzin.
Jeg kunne mærke fugtigheden i Virginia.
Jeg kunne mærke t-shirtens vægt.
Og i og omkring træerne var der blottede rødder.
Og jeg ramte en af rødderne.
Og den lavede en kliklyd.
Og han hørte det.
Min far var en stor mand.
Omkring 110 kilo, dækket af tatoveringer.
Han spurtede efter mig.
Det skræmte mig. Jeg troede, han ville slå mig ihjel.
Jeg så ham tage fat i håndtaget og svinge den over hovedet
og smadre den og slå den i småstykker.
Jeg kunne mærke varmen inde i ham, og hvor vred han var på mig.
Og så kunne jeg ændre det, og så råber han ikke ad mig.
Det er mig, der råber ad Lola.
Jeg har gjort det samme.
Jeg kan huske, at jeg knuste et dukkehus i en million stykker.
Mit ansigt spejler hans.
Og så skiftede det, og jeg så Patsy komme ind.
Jeg følte hendes følelser.
…da vores blikke mødtes…
Jeg mærkede traumerne, som hun havde været igennem.
De traumer, jeg forårsagede.
Undskyld…
Som alle de gange min far var min mor utro.
Jeg var Patsy utro.
Mange affærer, alle mulige steder.
Jeg var så klar og fokuseret.
Jeg vidste, hvad jeg skulle gøre.
Jeg måtte fortælle hende alt.
Vi pakker alt sammen.
Kører tilbage over grænsen.
Vi havde et fly klokken 17.00 den eftermiddag.
Alle ringede til deres koner.
Og man hører dem sige: "Hej." Jeg røg direkte til telefonsvareren.
Ringede til huset.
Ingenting.
Okay.
Og jeg får en e-mail.
"Adgangskoden til din Instagram er ændret."
Det har jeg ikke gjort.
Og jeg kigger ned, og det er min spøgelseskonto.
Kontoen, som Patsy ikke kender til.
Den jeg har alle affærerne igennem.
Nu ved hun det.
Jeg vidste, at han tog ibogain i Mexico den aften.
Jeg begyndte at tænke:
"Hvorfor råbte han om hjælp nu, efter fire år?"
Hvad udløste det?
Jeg kunne se på hans e-mail-konto.
Det er noget, jeg aldrig har gjort.
Og det var…
Det var chokerende. Jeg kan ikke forklare følelsen.
Det er noget, man skal have oplevet selv.
Som når de banker på for at sige, at din mand er død.
Det er en følelse, som kun folk, der er blevet forrådt, kender.
Jeg havde mistet ham.
Det ville min DJ ikke gøre mod mig.
Jeg lander i Norfolk. Vi kører alle til butikken.
Alle konerne er der, undtagen min.
Jeg gik ovenpå, og jeg åbnede min kontordør,
og der var nok 20 flyttekasser
stablet fra gulv til loft,
hvor der var skrevet: Bukser, sweatshirts, T-shirts, sko, alt.
Hun tager mig ikke tilbage.
Det kan ikke løses. Jeg er gået for langt.
Og jeg kørte direkte ud til havet.
Jeg parkerede på en lille privat strand, bakkede op til en port
og sad der bare.
Jeg tænkte på alt, jeg havde gjort, alt, jeg oplevede ved ceremonien,
og alt derimellem, og de vægge, jeg havde bygget op.
Hun ringede til mig… lige der.
Fuck.
Jeg så hende stoppe. Hun parkerede ved siden af mig, 20-30 meter væk,
og jeg sad på min bagklap.
Jeg kunne se ham med hovedet nedad, og jeg kunne se pistolen ved siden af ham.
Hun sagde: "Hvordan kunne du gøre det mod mig?"
Og hun tuder løs. Og jeg tuder løs.
Og hun tager mine solbriller af.
Og da så jeg ham for første gang i fire år.
For hans øjne altid var så mørke, og der var bare intet liv.
Hun bakker, og jeg sagde: "Patsy, jeg er så ked af det."
Hun så på mig.
Vi blev der i to timer.
Hun satte sig og sagde:
"Fortæl mig det."
"Hvad?"
"Det hele.
Alt. Hver eneste detalje."
Jeg ville ikke bare forlade hans liv og efterlade ham sådan.
Og vi har været igennem meget, og vi havde endelig gjort det.
Vi fandt noget, der hjalp ham.
Vi kæmpede for det her,
så jeg var ikke villig til at give slip på det, vi havde,
og manden, der faldt på knæ for at bede Danny om min hånd.
Jeg er desværre ramt af depression.
Jeg ved ikke hvorfor, men det kommer og går.
Og når jeg har de dage, ja, så er de dårlige.
Det er misforståelsen om psykedelika.
At én gang løser alt,
man tager en pille, og så er alt fint.
Det åbner dig op.
Det giver dig et nyt hvidt lærred at male med det, du vil.
Men du skal planlægge og integrere det bagefter.
Du skal sætte tingene på plads. Ellers kan du få et skidt igen.
Det er de ting, folk skal gøre, efter de har åbnet sig op.
Du ser godt ud. Bedre end sidst, jeg så dig.
Jeg ser da værre ud.
Jeg er vist okay. Ved det ikke.
Nogle dage er værre end andre. Jeg tænker ikke på kroppen.
Jeg tænker bare på hjernen og den mentale del af det.
Jeg må være ærlig. Jeg troede, vores udsendelse i 2007 var
en stor grund til, at jeg havde det, som jeg havde.
Ikke? Vi talte aldrig om det. Ingen debriefing.
Vi talte i fem minutter om det og aldrig igen.
Da du var på hospitalet, mødte jeg dig. De fløj mig hjem.
Vi talte aldrig om Red Wings.
- Nej. - Aldrig.
Hvad tænker du om at tage til Mexico?
Måske.
Bare at været fanget i sit eget hoved.
Det virker, som om man låser døren, og en anden får nøglen.
Og du skal bare være derinde i hvad? Tretten, 14 timer?
Eller hvor lang tid det end tager.
Det afhænger af din hensigt og forberedelse.
Med det jeg ved nu, siger jeg til folk,
siden du aldrig har prøvet, så gå helt ind i det.
Vi var der med nogle tunge drenge.
De hårdeste, jeg har mødt.
Der blev smidt noget tungt lort på bordet. Som…
- Hvor meget af det var militært? - Intet. En masse barndomslort.
Og når du hører det… Fuck, mand.
"Har du levet med det i 40 år?"
Hvad får dig til at tøve med det?
Barndomsting eller er det mere Team-ting?
Det er nok det hele.
Men bare at holde det inde virker sgu ikke.
- Vil du gøre det igen? - Hvis du vil med, er jeg med.
Jeg stoler ikke på nogen. Det vil alle fortælle dig.
Men hvis min ven fortæller mig noget, stoler jeg på det.
Så hvis det her skøre, hippielort hjælper,
hvis det hjalp dem,
skulle jeg måske gøre det.
Sådan tænker jeg lige nu.
Det ender aldrig.
Hvor er Matty? Smutter han? Gemmer han sig?
Jeg er stolt af dig.
Bare jeg ikke skider i bukserne.
Du klarer den.
Okay.
- Det er, som om I gør klar til udsendelse. - Sådan har jeg det faktisk.
Jeg tog med for Matty for at få ham afsted.
Og for mig er jeg helt klart lysår fra, hvor jeg var i 2019.
Men du kan altid få det bedre.
Hvordan har du det med i aften?
- Jeg har det vidunderligt. - Ja, for du kender det allerede.
Jeg er her for dem og støtter de to gode fine mænd.
Og dig?
Jeg ved ikke, om jeg glæder mig eller frygter det.
- Har du gjort noget lignende før? - Nej.
Intet?
Nogle gange kan andre dukke op.
Som andre mennesker.
Andre gange er det som stemmer,
eller det kan føles, som om du interagerer med noget.
Der er lidt frem og tilbage med medicinen.
Smadrer det dig fysisk? Sådan at du ikke kan rejse dig?
Hvis du er vant til at gøre svære ting, tror jeg, du allerede har
mental udholdenhed til at komme igennem det, men det er hårdt.
Ja.
Jesus Kristus. Hvad har jeg rodet mig ud i?
Okay, mine herrer. Velkommen. Vi er glade for, at I er her.
Beærede over, at I er her.
Det lort, jeg vil af med.
Skam, skyld, usikkerhed,
fejl fra fortiden og uløste konflikter.
IBOGAIN-CEREMONI, DAG 1
Det, jeg prøver at finde, er min indre fred.
At få styr på mine prioriteter.
Og bruge mine næste 40 år på familie og venner.
Jeg vil ikke spilde en eneste dag.
Jeg er ikke meget for taler.
Men det største her er, at jeg ikke vil leve i frygt længere.
Amen.
Marcus, nogle visdomsord fra en fyr, der har været her et par gange?
Jeg er taknemmelig hver dag for, at medicinen talte til mig for fem år siden,
og at jeg kan give det videre til mine venner, som jeg elsker, mine brødre,
mine kammerater.
I fortjener at være lykkelige
og leve gode liv.
I har det i jer, og jeg ønsker, at I heler i aften.
Jeg havde aldrig bearbejdet Red Wings.
Og har bare ikke kunnet se mig selv i spejlet i lang tid.
- Okay? - Okay, brormand.
- God tur. - Tak, mand.
Du bærer dine venners lig.
Det forlader dig aldrig.
Det forsvinder aldrig.
Tænk, at jeg var udsendt efter det.
Det er sindssygt.
At være en Team-fyr betød alt.
Og nu vil jeg bare have det væk.
Jeg prøver bare at få svar, som jeg aldrig har fået.
Jeg så en gruppe mennesker.
En af dem begynder at gå væk.
Det var som at se i et spejl.
Han stirrer på mig. Jeg stirrer tilbage.
Og det skete bare igen og igen.
Indtil jeg kastede op.
Hvis jeg fik det blik fra nogen i byen,
ville jeg sige: "Vi har et problem."
Måske var det mit ego.
Dit ego er din opfattelse af dig selv i verden.
Det skabes og formes af erfaringer.
Og det er et fucking monster.
Jeg kan ikke lide det mere.
- Er det normalt at være nervøs? - Ja.
- Ja.
Jeg har prøvet. Jeg er nervøs.
Jeg plejer at sige, at ibogain sandblæser dig indefra og ud,
og så polerer 5-MeO dig forsigtigt.
5-MEO-DMT-BEHANDLING, DAG 3. OGSÅ KENDT SOM "TUDSEN"
Det er som at få adgang til selve eksistensens hav.
Og det, det virkelig kan, er at nedbryde barrieren
mellem os og alt andet, som bare er en psykologisk barriere.
En udøver sagde til mig: "Du føler måske, du er ved at eksplodere.
Bare eksploder.
Du føler måske, at du skal dø. Bare dø."
Det er præcis, hvad vi sigter efter her.
Tak.
Fuck… Det hele er bare kærlighed, mand.
Det var alt, jeg nogensinde har ønsket mig, bare at føle.
Kom her, mand. Tak.
- Ja. - Mange tak.
- Tak for det her. - Ja, mand.
- Mine børn takker dig. - Ja, mand.
Jeg elsker dig. Jeg elsker dig, bror.
Fuck.
Du har stadig meget at gøre, så… Fedt, makker.
Giv slip på det.
Det er nok.
Bliv i det.
Jeg er helt væk.
Du er stadig i det.
Jeg kan ikke lide det.
Det går over.
- Jeg leder stadig efter krig. - Du klarer den.
Du klarer den.
Jeg fornemmede, at det ikke ville være militærting,
men det var ikke, hvad jeg forventede.
Det er som at stå i et rum med forventninger i hånden.
Man tænker: "Ordn det her. Det er mine problemer. Det og det."
Tudsen, dens virkningerne træder ind.
De ting er bare gardiner.
Flyttede dem til side og sagde: "Bare glem det her.
Hvad er der bag dig?
Den rustne kasse deromme
med kæder og spindelvæv over sig,
hvor der siver noget ud over hele gulvet. Det er det, vi skal tale om.
Det skal det handle om, ikke det der."
Fuck!
Det kom vidt omkring.
Lort fra barndommen.
Det er bare traumer.
Min familie vidste intet om det.
Jeg droppede troen for længe siden.
Min tro blev brudt for længe siden.
Jeg er træt af at være bange.
Det er alt, jeg husker.
Du er frygtløs.
Det er overstået. Overstået.
Det er overstået.
For længe siden.
Vil du ligge ned?
- Jeg vil bare have jer her. - Okay. Så bliver vi her.
Vil du fortælle mig lidt om din oplevelse?
Mod slutningen viste det mig min sjæl,
og det viste mig min krop og min bevidsthed.
Og det sagde: "Klar til at blive hel igen?"
Og metafysisk lappede det mig sammen igen.
Jeg så det fra de unge mænds perspektiv,
som stod over for mig på slagmarken.
Jeg blev vist den anden side.
Min ting er, at hvis vi ikke misbrugte børn, ville vi så have et militær?
Det er et spørgsmål, jeg har nu.
SAMTALE EFTER BEHANDLING
Siden behandlingen har du så følt dig nede?
Nej.
Ikke det mindste.
Slet ikke.
Hvad med når du ser dig i spejlet? Kan du se en forskel?
Ja, jeg elsker mig selv.
I dag sagde jeg til spejlet: "Jeg elsker dig."
Jeg kan ikke lade være. Det vælter ud af mig.
Der er et lys i mine øjne, som har været væk siden barndommen.
Tak.
PTSD-SYMPTOMER BASELINE - STRAKS EFTER - EN MÅNED
De fleste responderede ikke blot på behandlingen,
men er nu under, hvad der ville betragtes som mild PTSD.
Jeg føler mig let. Al anspændtheden i mig er væk.
Min hovedpine, som jeg har haft i 12 år, er væk.
Og jeg følte, at min hjerne regenererede.
Den voksede eller noget.
Siden jeg sidst talte med dig, har du så følt dig selvkritisk,
skyldig, som en fiasko? Nedgør du dig selv?
Nej.
Selvkritisk, som en fiasko? Nedgør du dig selv?
- Er du hård ved dig selv? - Nej.
Har du tænkt på at ville skade dig selv eller at ville dø?
Hvordan har du haft det med det? Ændringer?
Ja.
Mand.
Ja, det er helt sikkert væk.
Jeg fatter ikke, at det kom så vidt.
Ja.
Vi har brug for en større prøve.
Og det ville være bedre med flere tidsnedslag.
Så kan vi få en bedre idé om, hvordan det virkelig ser ud.
Det her er første skud.
Der venter meget arbejde.
Men ideen om, at der er et værktøj derude,
som kan reparere sindet på dette niveau… Det er ret usædvanligt.
SEKS MÅNEDER EFTER BEHANDLINGEN
Jeg spekulerer bare på, hvordan du har det.
Mexico gennemtæskede mig.
Men jeg kunne mærke
en forbindelse til alt.
- Ja. - Alt.
Og jeg er gået tilbage mod min tro,
som jeg bare havde forladt.
Og jeg har været tæt på at dø.
Døden er skrækindjagende,
men jeg indså også efter Mexico, at jeg har været endnu mere bange for livet.
Det har været der fra barndommen af.
Det var en drivkraft i alt, hvad jeg gjorde.
Jeg blev sådan her for at skræmme folk. Jeg ville være farlig.
Jeg ville være en, der…
ikke skulle frygte at blive offeret.
Forstår du?
Og jeg tænkte, at hvis jeg gjorde det, ville jeg ikke være bange.
Jeg ville ikke behøve være bange længere. Og det var en løgn.
Det var en løgn.
Jeg var altid… Jeg var stadig bange.
Jeg tror, vi alle fødes meget uskyldige.
Og så begynder livet at ske.
Og så lytter vi til stemmen inde i hovedet.
Og den kaprer os.
Hvis jeg kommer til et mørkt sted… I stedet for at være der som fange,
er jeg nu observatør.
Men det behøver ikke at fange mig længere.
Okay, kom nu, skøre.
Vi har behandlet ca. 400 veteraner.
Vi er på vej til at nå 125 i år.
De føler sig forbundet igen.
De føler deres liv har formål og mening igen.
Og for hver veteran, vi hjælper,
kender de to til fem veteraner, der kæmper.
De vil fortælle deres venner om det.
Hvad sker der?
Hvordan går det?
HVIS DU ELLER EN, DU KENDER, KÆMPER MED SELVMORDSTANKER,
ER DER INFORMATION OG HJÆLP PÅ WWW.LIVSLINIEN.DK
Tekster af: Toke Lasvill-Andersen