Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Esitän nyt kysymyksiä.
- Osa koskee taistelukokemuksiasi. - Okei.
ESIHAASTATTELU
Tämä taitaa olla se kamala osuus.
Miten usein ammuit vihollista kohti?
Useita kertoja.
Näitkö, kun johonkuhun osui?
Näin.
Miten usein olit motti-, väijytys-, loukkaantumis- tai kuolemisvaarassa?
- 1-2 kertaa, 3-12, 13-50, 51 tai enemmän? - Viisikymmentäyksi tai enemmän.
Oletko kokenut pessimistisiä tai itsekriittisiä ajatuksia?
Ehdottomasti.
- Ahdistunut tai hermostunut? - Toki.
Oletko käyttänyt lääkkeitä?
Olen, syklobentsapriinia ja tsolpideemia.
Niitä virtasi valtoimenaan SEAL-joukoissa.
Kun katson peiliin, en näe mitään.
Näen vain ihmisen kuoren, joka yrittää teeskennellä.
Oletko ollut surullinen tai onneton?
Surullinen.
Tuntuuko joskus, että olisi parempi olla heräämättä?
Tuntuu.
Valehtelin viime viikolla siitä, haluanko tappaa itseni. Halusin.
- Oletko koskaan käyttänyt hallusinogeenejä? - En.
En.
"OLEN JO TOTTUNUT KÄRSIMYKSEEN."
OLEN KOKENUT PALJON MERELLÄ JA SODASSA.
TULKOON SEURAAVA SEIKKAILU."
- ODYSSEUS HOMEROKSEN ODYSSEIA
MERELLÄ JA SODASSA
Marcus, kerro ensimmäisestä psykedeelisen hoidon kokemuksestasi.
Aluksi vain ihmettelin, mitä oli tekeillä ja milloin se alkaa.
Sitten korvissani alkoi surista.
Yhtäkkiä kiidin elämäni eri puolien välillä.
Näin välähdyksiä kaikesta.
Merivoimien SEAL-joukkojen ylikersantti Joshua T. Harris hukkui myrskyssä -
Afganistanissa elokuussa 2008…
Tuossa on isäni.
Niin, tuo on isäni.
Se tuo esiin asioita, joita se haluaa sinun näkevän,
etkä tiedä miksi.
Se kertoo kuitenkin aina tarinan.
Voin pahoin tuntikausia hoidon aikana.
Terapeutti sanoi, ettei hän ollut nähnyt 20 vuoden uransa aikana -
keneltäkään sellaista reaktiota.
En tiedä, oliko se hyvä vai huono. Pidin sitä kunniamerkkinä siitä,
että minulla oli paljon selvitettäviä asioita.
Haluan olla Navy SEAL
SEAL-JOUKKOJEN KOULUTUS
Haluun ajaa hiukseni pois
Haluan olla Navy SEAL
Juokse kanssain, jos uskallat
Toimintaa!
SEAL-koulutus on fyysisesti ja henkisesti yksi maailman vaativimmista asioista.
Siksi se houkuttaa.
Meitä oli aluksi 175,
ja lopuksi meitä oli 23.
Tule ylös.
Nostakaa hänet.
Tokene!
Tokenehan nyt.
Moni saa SEAL-koulutuksessa pysyviä vammoja.
En kuitenkaan missään vaiheessa harkinnut lopettamista.
Se ehdollistaminen alkoi jo varhain. Piti onnistua. Piti voida saada maali.
Piti saada kunnareita, jotta olisi hyväksytty ja rakastettu.
Minusta tuntui, että minun piti suoriutua tullakseni hyväksytyksi perheeseeni.
Olin pitkä ja laiha poika, jota muut kiusasivat.
Koulukiusaaja mursi nenäni seitsemännellä luokalla.
Sitten kasvoin 82 kilosta ja 193 sentin pituudesta -
noin 100-kiloiseksi.
Sen jälkeen minulle ei vittuiltu.
1. TOUKOKUUTA, 2001
Kun pääsin SEAL-koulutukseen, intohimoni oli silloin aivan uskomaton.
"Jaa, pitääkö juosta 16 tai 20 kilometriä tai uida yhdeksän?
Selvä. Niin kai sitten pitää tehdä."
Jos katsoisin nopeusmittariani, nopeuteni olisi alle nollan.
Emme tapa sinua. Emme tarkoituksella.
Teemme vain punnerruksia ikuisesti.
Isäni oli SEAL.
Oli hetkiä, jolloin hän oli mahtava,
ja oli hetkiä, jolloin hän oli painajaismainen.
Kun isä on armeijassa, hän on usein poissa,
yli 300 päivää vuodessa.
Hän eristäytyi usein ja katsoi paljon TV:tä.
Kun olin 17, lensin Kaliforniaan ja liityin laivastoon.
Sitä unohtaa, millainen lapsi on 17-vuotiaana.
ISÄNI ON NAVY SEAL
Se oli ennen pitkälti fyysistä.
Halusimme vain tietää, kestääkö kokelas kipua.
Ajan mittaan huomasimme,
että fyysistä kestävyyttä on oltava -
mutta myös persoonalla on merkitystä, ja sitä on vaalittava.
Onko hyvä joukkuetoveri? Ajatteleeko kokonaisuutta?
Olin levoton poika,
mutta kun sain tietää SEAL-koulutuksesta,
siitä tuli minulle heti pakkomielle.
Leikin lapsena sotilasta epäterveelle asteelle asti.
Halusin vain olla metsässä naamioväreissä leluaseen kanssa.
Vihasin kaikkea koulussa.
Koska olin epäsosiaalinen kusipää,
en ollut koskaan kokenut sellaista joukkuehenkeä.
Se oli minulle vaikeaa.
Kun viimein tajusin sen, se oli taivaallista.
Minulle olisi voinut tarjota kaikki maailman rahat sen lopettamiseksi,
ja olisin sanonut: "Paskat. Olen siellä, missä minun pitääkin olla."
En usko, että useimmat löytävät sellaista koskaan.
Minä löysin. Se oli elämäni rakkaus.
Veljeydestä puhutaan, mutta useimmat eivät koskaan koe sitä.
Sitä SEAL-joukot minulle on.
11. SYYSKUUTA, 2001
Tuoreimmat uutiset. Lentokone törmäsi World Trade Centeriin.
1010 WINSin kirjeenvaihtaja Joan Fleischer raportoi tilanteesta.
Mitä näet?
Kun WTC-isku tapahtui, meidät marssitettiin TV-huoneeseen.
Saimme katsoa sitä jotain 30 sekuntia.
Toisessa rakennuksessa tapahtuu parasta aikaa toinen räjähdys.
- Eli… - Luoja!
Vaihdamme nyt ABC:lle. WTC:n toinen torni räjähti juuri.
- ABC jatkaa kuvaamista. - Voi luoja!
Emme ymmärtäneet sitä. Yritimme vain selviytyä koulutuksesta.
Ennen WTC-iskuja paljoakaan ei tapahtunut.
Emme tienneet, mitä sota on.
Meillä oli fantasia siitä, että olemme aina kuin Teräsmies.
Järjestämme väijytyksen, tapamme kaikki ja pelastamme prinsessan.
Pahoja puolia ei tule ajateltua koskaan.
Luotainteknikko, kolmas luokka, Marcus Capone, SEAL Team 10.
19. LOKAKUUTA, 2001
Muutuin hyvin lyhyessä ajassa toisen vuoden opiskelijasta -
äidiksi ja vaimoksi,
Muutin pienen vauvan kanssa keskilännestä Kalifornian Coronadoon -
aviomiehen kanssa, joka oli hyvin sitoutunut tähän uuteen tehtävään.
Ajattelin, että Marcuksen kaltaiset tyypit -
menisivät nappaamaan sen terroristin.
Ajattelin naiivisti, että tehtävän jälkeen meistä tulee tavallinen perhe.
Afganistanin sota on käytännössä ajojahti.
Joukot, jotka voivat jo osallistua tähän ajojahtiin,
ovat erikoisjoukkoja, kuten erikoisjääkäreitä -
ja SEAL-joukkoja.
Pentagon vahvisti, että erikoisjoukot koordinoivat -
ilmaiskuja paikan päällä.
Nyt, kun USA käy sotaa kahdessa maassa,
sota voi olla pidempi kuin yleisesti odotetaan -
ja ennustetaan tällä hetkellä.
joukkueeni halusi ensin Afganistaniin, koska olimme innokkaita.
Mitä pahempi paikka oli, sitä enemmän halusimme sinne.
He olivat suurimmat kiusaajat, joten heitä halusimme tintata.
Matty oli sisarjoukkueessamme,
mutta yksi joukkueistamme menee Saksaan,
ja toinen menee Afganistaniin.
Heitimme kolikkoa päättääksemme, kuka menee ensin Afganistaniin.
Kun hävisimme, olimme vihaisia.
He olivat raivoissaan. Minäkin olisin ollut.
Yritimme hillitä itsemme, mutta annoimme pieniä ylävitosia toisillemme.
"Menemme Afganistaniin."
Jos SEAL saa kuulla saavansa toimintaa, hitto,
muuta ei tarvita.
Matty ja sisarjoukkueemme lähetettiin Afganistaniin,
ja me lähdimme Saksaan.
Mitä sitten tapahtui?
28. kesäkuuta, 2005.
Operaatio Red Wings.
Se oli SEAL-joukkojen suurin tappio pitkiin aikoihin.
Neljän SEALin ryhmä lähti tiedustelutehtävälle Kunarin alueella.
Se oli kamalaa maastoa.
He laskeutuivat paikalle,
ja eri asioiden johdosta he joutuivat pahaan tilanteeseen -
myöhässä ja väärään paikkaan.
Kaikki mahdollinen meni pieleen.
OPERAATIO RED WINGS
Heidät huomattiin.
Sitten he joutuivat kosketuksiin vihollisen kanssa.
Sitten saimme käskyn. Olimme osa nopean toiminnan joukkoja.
Istuimme jo kopterissa. Roottorit pyörivät. Odotimme lähtöä.
Olimme niin korkealla, että se vaikutti jo kopterin toimintaan.
Suunnitelmana oli poistaa tyypit koptereista taakan keventämiseksi,
mennä sinne ja palata hakemaan loput. Niinpä nousimme pois.
Me vain odotimme.
Yhdellä oli satelliittipuhelin. Hän hoki: "Toista."
Sitten hän vain katsoi minua.
Hän sanoi:
"Yksi koptereista putosi."
Olin ollut juuri siinä kopterissa.
Sen piti olla minä.
CH-47-helikopteri putosi Asadabadin länsipuolella -
operaatio Red Wingin aikana.
Onnettomuus saattoi johtua vihollisen tulituksesta.
Kyydissä olleiden tilanne on vielä tuntematon.
Lensimme yöllä putoamispaikalle.
Kanssamme olleet erikoisjääkärit varmistivat laajan alueen.
Sitten me etsimme koko päivän ja koko yön.
Se oli kauheaa.
Meissä on jokin, jota kutsun pääni sisäiseksi joukkuekaveriksi.
Se auttaa koulutuksen läpi. Se auttaa komennusten läpi.
Se auttaa pahojen tilanteiden läpi.
Kun ulkomailla näkee, miten puolet joukkueesta kuolee, se auttaa jatkamaan.
Se on ääni pään sisällä, joka sanoo: "Tee nyt näin." Sitten sitä tekee niin.
Saksassa saimme uutisia puolisoiltamme kotoa siitä,
miten sen ja sen kotona kävi -
kaksi miestä täydessä univormussa.
Sitten sitä vain mietti: "Voi ei." Muistan, miten kerran heitin puhelimeni.
Ja…
Murruin siitä, miten menetin ystäviä toisensa jälkeen -
voimatta tehdä asialle mitään -
siinä hetkessä.
Se oli turhauttavaa.
Sitten suru muuttui vihaksi.
RED WINGS -RAMPPISEREMONIA
Kun teimme ramppiseremonian,
se oli yksi raskaimmista asioista koskaan.
Kaikki arkut lastattiin yhteen lentokoneeseen.
Menimme rampista sisään ja sivuovesta ulos.
Olimme suorittaneet seremonian. Säkkipillit soivat.
Kun pääsin sivuovelle,
käännyin ympäri ja mietin: "En tiedä, mitä teen.
En pysty poistumaan tästä koneesta."
Tiedätkö?
Ketään ei pitäisi jättää.
RED WINGS -MUISTOTILAISUUS HEINÄKUU 2005
Yhdysvaltain presidentti myöntää ylpeänä postuumisti -
hopeatähtimitalin, purppurasydänmitalin,
taistelunauhan ja Afganistan-tehtävän mitalin -
Yhdysvaltain merivoimien asealiupseeri Danny Dietzille.
En tuntenut enkä tavannut Dannyä.
Kaikista 11:stä hänen vaimonsa Patsy oli ainoa vaimo, joka puhui.
Ainoa.
Se oli liikuttava puhe.
Hän oli nuori, 22-vuotias. Sen näki hänestä.
Hänen elämänsä päättyi.
Danny, kun puhun sinusta, vatsassani tuntuu perhosia,
kuten sinä iltana, kun tapasimme.
Muistan eksyneeni tummiin silmiisi.
Olen pahoillani, että jouduit kuolemaan sillä tavalla.
Toivon, että voit lähteä Maasta ja mennä taivaaseen -
muistellen voimakasta neljän vuoden rakkauttamme.
Antaisin henkeni juuri nyt voidakseni viettää vielä päivän kanssasi -
ja antaa viimeisen suukon.
Kun valmistuin lukiosta,
allekirjoitin sopimukseni merivoimiin, ja kun sain ensimmäisen sijoitukseni,
joka oli täällä Virginia Beachillä,
se mullisti elämäni.
Olin laivastossa, mutta en tiennyt mitään SEAL-joukoista.
Mikä se oli? En ollut kuullutkaan.
Sitten äitini kysyi: "Hei, me grillaamme. Tuletko?"
Muistan hänen kertoneen: "Täällä on mukava herrasmies."
Hänen nimensä oli Danny, ja… Kun pääsin sinne, Äiti esitteli meidät.
Sen jälkeen olimme aina yhdessä. Se oli hullua.
Se oli tosi kaunis ja viaton rakkaus.
Lupaan, että jonain päivänä tapaan sinut taas,
ja me jatkamme satuelämäämme siitä, mihin sen jätit.
Rakastan sinua. Aina sinun, vaimosi, Rouva Dietz.
He ovat joukko miehiä pääosin yhdestä yksiköstä.
He ovat heimo.
Sitten tapahtuu joukkokuolema.
Yhtäkkiä joukko miehiä ei tulekaan kotiin. Mitä teemme?
Nousemme takaisin hevosen selkään ja näytämme niille.
Niin me teemme. Ei ole muuta vaihtoehtoa.
MARCUS CAPONEN VIDEOMATERIAALIA AFGANISTAN, 2005
Kun pääsimme maahan, lähdimme tehtävälle kahden päivän päästä.
Se oli aamuisku.
Iskimme leiriin.
Blackhawk-helikoptereita. Tuuli puhalsi kaikkialla.
Olin murtautuja, joka avaa ovet.
Se voi tapahtua lekalla, pienellä räjähteellä -
tai suurella räjähteellä.
Se tuntuu kuin tulisi taklatuksi,
ja päässä soi. Siinä miettii: "Vittu, joo."
Siihen aikaan läheiset ystäväni -
ja minä halusimme lähteä sotaan.
Red Wingsin jälkeen saimme 1,5 - 2 kuukautta -
rauhoittumisaikaa tai jotain sellaista.
Marcuksen joukkue otti paikkamme Afganistanissa.
Menimme Saksaan.
Siellä meillä oli kallonkutistaja.
Meidän oli pakko puhua hänelle.
Kukaan ei halunnut. Kaikki puhuivat 2 tuntia hänen kanssaan. Hän oli mahtava.
Muistan hänen kertoneen meille: "Kuulkaa.
Kun pääsette kotiin, älkää tehkö suuria päätöksiä.
Älkää aloittako suhdetta. Älkää päättäkö suhdetta.
Älkää tehkö mitään, koska te ette vielä käsittele tätä asiaa."
Sitten minä tietysti tuhosin kotona kaiken.
Sitten aloimme taas harjoitella lähtöä varten. Se oli huono idea.
Pian palattuamme menimme tehtävälle ja palasimme.
Minä vain nauroin. En muista, kuka oli takapenkillä,
mutta hän kysyi: "Mikä naurattaa?"
"Tämä on ensi kerta kuukausiin, kun olen saanut nukuttua."
En löytänyt sekuntiakaan rauhaa -
kotona.
Heti, kun pääsin Fallujahiin, nukuin kuin vauva.
Se oli outoa.
Aloitin toisen rotaationi vuonna 2007. Palasin Irakiin.
Matty Roberts oli joukossamme, Hänellä oli vankka maine.
Hänestä huomasi, että hän etsi taas perhettä.
Koin hänet kuin isoveljekseni.
Ryhmämme oli kaikkea, mitä olin koskaan halunnut.
Tuntui kuin olisi tullut värvätyksi futistiimiin.
Meillä oli kaikki varusteet ja tiedusteluväkeä.
Meillä oli kaikki tukijärjestelmät käytettävissämme -
ja väkeä, joita kannatti jahdata.
Se motivoi. Sitä heräsi joka päivä täynnä tarkoitusta.
Samaan aikaan siellä turtui riskille.
D.J. SHIPLEYN KOMENNUSKUVIA
Olen ollut monissa pahoissa tilanteissa.
Jos tulee ammutuksi 200 metristä, se on paha. 50 metriä on paha.
Viisi metriä muuttaa elämäsi.
Se tyyppi ojassa liikkui.
- Näen hänet. - Hän on edessäsi.
Selvä.
Menimme tehtävälle eräänä iltana.
Ilmavalvonta huomasi ihmisiä juoksemassa pellolle.
Meidät valittiin seuraamaan heitä.
Se oli melkein parimetristä tiheää vesakkoa.
Ilmavalvonta heijasti infrapunavalon sen tyypin päälle,
jotta näkisimme hänet.
Me kaikki katsoimme maata ja etenimme.
130 senttimetriä. Kaikki kuiskivat. Kuuntelimme viestintää.
Lentäjä näki yhden henkilön sillä pellolla.
Hän näki, kun lähestyimme.
Metri.
60 senttimetriä.
Syke oli 190. Olin aivan hermona pelosta.
"Kolmas oikealta, seisot hänen päällään."
Yksi, kaksi, kolme.
Ei siellä ketään ollut.
Yhdessä vaiheessa Jay kuuli jotain. Muistan, että hän huusi: "Hei."
Hei!
Kun hän oli sanonut sen, se tyyppi avasi tulen.
Ryntäsimme viiden metrin päässä olleen traktorin renkaan taa.
Joukko pahiksia oli lähtenyt rakennuksesta ja palannut.
Tilanne oli sekasortoinen.
En voinut ampua, koska en nähnyt ketään.
Pimeänäkölasini olivat vinossa ja silmät pölyssä. En nähnyt.
Lääkintämieheen osui.
Menin hakemaan häntä.
Sitten minuun osui. Pyörähdin ympäri sen voimasta.
Luulin, että käteni irtosi.
Kun katsoin alas, näin vain T-paitani hihan,
enkä tuntenut mitään.
Vuodin kuiviin.
Panikoin noin puoli sekuntia:
"Minun pitää häipyä täältä."
Joukkuekaveri aivoissani heräsi.
Tuntui kuin hän olisi läpsäissyt minua:
"Jos jätät hänet ja selviät, et enää koskaan katso peiliin."
Sanoin: "Raahaan sinut niin pitkälle kuin pystyn.
Jos lopetan, jatka sinä vain."
Toimme kaikki renkaan taakse ja aloimme hommiin.
Käytimme ensiapupakkauksia ja yritimme laittaa kiristyssiteitä.
Matty vuosi kuiviin.
Yritin laittaa kiristyssidettä Mattyn käsivarteen.
Hän karjui. Muistan hänen katsoneen maahan.
Hän luuli, että hänen kätensä irtosi ja että hän katseli tynkää.
Samaan aikaan meitä ammuttiin jatkuvalla syötöllä.
Jos renkaan takaa olisi kurkkinut, niin läheltä olisi osuma tullut.
Emme voineet muuta kuin pyytää tulitukea.
Tarvitsemme tulitukea. Emme näe häntä. Meillä on useita haavoittuneita.
Muistan, että lentäjä kieltäytyi: "Se on liian lähellä."
Valmiina, vaara lähellä…
Jay sanoi: "Sitten me kuolemme."
Hän sanoi: "Juliet Alfa, anna palaa."
- Juliet-Alfa. - Voitte ampua.
Kakkonen valmiina!
Suora osuma.
- Ammu lisää. - Selvä.
Kutsuimme kopterin ja hyppäsimme kyytiin.
Kopterin takaosa oli kuin elokuvasta Isku Mogadishuun.
Verta, ensiapupakkauksia, luoteja ja lippaita oli pitkin lattiaa.
Hitto.
Olin kuntoutuksessa ja kävin leikkauksissa.
Fyysisesti minä paranin. Ainakin luulin niin.
Henkisesti olin aivan romuna.
Se oli hullua. Se oli kauheaa.
Eräs lääkäri sanoi: "Sinulla on traumaattinen aivovaurio.
Sinulla on traumaperäinen stressireaktio.
Suosittelemme, että urasi oli tässä."
Sanoin, että haluan jäädä, mutta että toimisin kouluttajana.
Vaikka olin yhä laivastossa, egoni raivosi.
Tunsin musertavaa syyllisyyttä.
Välillä toivon, että käsi olisi lähtenyt.
Se olisi ollut helpompi hyväksyä.
Mitä tämä aivo- ja PTSD-paska on? Mitä vittua?
En halunnut tavata D.J.:tä enkä Marcusta. En halunnut tavata ketään heistä.
Joukkukaveri päässäni muuttui toksiseksi.
Se sanoi: "Helvetin pelkuri. Vitun luovuttaja.
Ne tyypit ovat yhä siellä. Sinä vain istut täällä.
Mikä piru sinua vaivaa?"
Päässäni veljeskunta oli poissa.
Kun palasin sieltä,
huomasin sen ahdistuksen ja masennuksen heti.
Yritin olla normaali. Yritin yleistää sen. Niin siinä käy.
Aivovamma ja muistinmenetys aiheuttivat sen, että jos tapasin jonkun,
heidän juttunsa eikä nimensä jääneet mieleeni.
- Kerroitko kenellekään? - En.
- Kauanko toimit niin?
Kuutisen vuotta.
Kaikki Dannyn joukkueen vaimot olivat menettäneet miehensä.
Meillä oli toisemme.
Meistä tuli parhaat ystävät.
Kerran he olivat illallisella, ja yksi soitti minulle.
"Kymppijoukkueen miehet palasivat. Haluatko liittyä joukkoomme?"
Minua varoitettiin. "Patsy tulee. Tapaat hänet."
"Siistiä."
"Hän vittuilee paljon. Ole valmis.
"Pärjään kyllä."
Muistan sen ylimielisen nuoren SEALin…
Hän ei tiennyt, kuka minä olin.
Hän vittuili minulle viisi minuuttia. Se oli täydellistä.
Lopulta hän sai numeroni -
ja alkoi tekstailla: "Haluaisin viedä sinut lounaalle."
Yksi asia johti toiseen.
Pelkäsin, että hän olisi varovainen Dannyn jälkeen.
En uskonut, että hän kestäisi enää. Sanoin suoraan:
"Aion jatkaa, enkä halua lopettaa. Ymmärrän, jos et pysty tähän."
En halunnut käydä sitä läpi taas, mutta hän oli erilainen. Hän oli…
Hänessä oli jotain, mikä tuntui taas turvalliselta.
Hän sai minut taas nauramaan vuosien jälkeen.
Olin kaivannut sitä.
Olimme olleet yhdessä melkein vuoden.
Aioin mennä käymään Dannyn haudalla Coloradossa.
Hän halusi liittyä seuraani.
Hän jätti minut hautausmaalle. Hän lähti ja antoi minulle tilaa.
Hän tuli hakemaan, ja kun nousin autoon,
hän kysyi: "Hei, voinko käydä hänen haudallaan?
En koskaan tavannut häntä. Haluan vain osoittaa kunnioitustani."
Hän meni Dannyn haudalle ja polvistui.
Huomasin hänen silmiensä kostuneen, ja sitten hän palasi autoon.
Palasimme kiitospäivän iltana. Meillä oli ystäviä ja sukua kylässä.
Hän laskeutui polvelleen ja pyysi minua vaimokseen.
Minulle selvisi, että hän halusi tehdän sen matkan,
jotta hän voisi kysyä Dannyn lupaa.
Minusta tuntui,
että jos tunsin syyllisyyttä elämäni jatkamisesta hänen kanssaan,
se vahvisti sen, että hän oli oikea henkilö.
Aika vuodesta 2005 vuoteen 2010 oli kiireistä aikaa.
Se operaatioiden määrä,
joita erikoisjoukkoina suoritimme, oli…
Määrä oli valtava, satoja tehtäviä joka kuukausi.
Se oli tauotonta.
Marcus oli helpostikin poissa 300 päivää vuodessa.
Aina, kun hän tuli käymään kotona, hän oli yhä etäisempi.
Usein tuntui, ettei hän halunnut edes olla kotona.
Koska he olivat niin omistautuneita,
moni komennukselle lähetetyistä halusi takaisin yhä uudelleen.
Muutaman vuoden päästä -
aloimme nähdä, mitä tapahtuu, kun taukoja ei pidä.
Armeijan Chinook-kopteri ammuttiin alas yöllä Kabulista itään.
Turmassa kuoli 30 amerikkalaista ja kahdeksan afgaania.
Mukana oli 22 SEAL-joukkojen jäsentä, useimmat 6. tiimistä.
Kuolemat jatkuivat komennusten edetessä.
Se oli ennenkuulumatonta.
Nicolas Checque oli vain 28-vuotias.
Hän oli ollut SEAL…
27-vuotias David Warsen oli East Kentwoodin lukion alumni,
joka rakasti perhettään…
SEAL-joukkojen 1. luokan aliupseeri Joshua T. Harris hukkui myrskyssä -
Afganistanissa vuoden 2008 elokuussa. Hänen vanhempansa…
Josh Harris oli ehdottomasti yksi parhaista ystävistäni.
Hän oli tiedustelemassa. Hän ui kiinnitettynä.
Yhtäkkiä kiinnitys petti, ja joki vei hänet.
Löysimme hänet vasta 12 tuntia myöhemmin -
noin 50 kilometrin päästä.
Hänen täytyi tuntea jossain määrin selviytyjän syyllisyyttä.
Hän peitteli tunteitaan paljon.
Koko joukko lääkitsi itseään todella paljon.
Se tuntui venäläiseltä ruletilta. Tuntui, että aina kun hän lähti,
hän ei ehkä tulisi kotiin.
Muistan, kun jätimme hänet päämajaan.
MARCUKSEN JA AMBERIN POIKA
Muistan, miten minä vain huusin ja itkin.
"Ole kiltti, älä mene."
Viimeisellä komennuksella Caden ja Maggie itkivät hysteerisesti.
Se sattui kovasti.
Niinpä sitten -
minun oli aika pitää tauko ja yrittää koota perheeni kasaan.
Tämä kirje kirjoitettiin vuonna 2013 sairaseläkkeen anomiseksi.
"Lähden 12,5 vuoden jälkeen pian laivaston palveluksesta -
vietettyäni koko urani SEAL-joukoissa."
200 SUORAN TOIMINNAN TEHTÄVÄÄ
KAKSI PRONSSITÄHTEÄ
KIIVAITA TULITAISTELUITA
OLISIN VOINUT TEHDÄ ENEMMÄN
"Psyykkinen tilani on heikentynyt.
Olen yrittänyt piilotella sitä parin viime vuoden ajan,
mutta läheisilleni on tullut tuskallisen selväksi,
että minulla on vaikeuksia monilla elämäni osa-alueilla."
KULUTAN PALJON ALKOHOLIA
YLIVALPAS
"Olen vetänyt pistoolini asekaapista vain, koska ovikello soi.
Olen menettänyt läheisiä ystäviä.
Olen ailahtelevainen. Suutun helposti,
ja kamppailen jatkuvasti -
ahdistuksen, painajaisten ja masennuksen kanssa.
Tästä huolimastta olen ylpeä viimeisten 13 vuoden urastani.
M. Capone."
Olin huolissani siitä, miten hän toimisi SEAL-joukon ulkopuolella,
mutta tarrasin myös kiinni normaaliuden tunteen rippeisiin.
Silloin isäni oli lähtemässä armeijasta.
Hän sanoi: "Muutamme Texasiin.
Olemme yhdessä perheenä. Kaikki menee hyvin."
Tajusimme kaikki hyvin nopeasti, ettei se mennyt niin.
1. TOUKOKUUTA, 2001
Kun joutuu eroon heimosta,
sitä etsii mitä vain täyttämään sen tyhjyyden.
Minulla on tylsää, joten halusin kuvata videon.
Mennään.
Aloin juoda paljon.
Sain masennuslääkkeitä.
Muistan heittäneeni mukeja ikkunoista ja ihan vain raivostuneeni.
Hän ei koskaan lyönyt minua mutta ehkä töni.
Kun hän otti tietyn ilmeen, hänen tiellään ei kannattanut olla.
Tuossa on isäni. Meidän on oltava hiljaa.
Muistan, miten yritin kerran mennä heidän väliinsä.
En voi kuvitella sitä pelkoa,
mitä Caden tunsi,
kun hirviö, jota hän oli ihaillut koko ikänsä, jahtasi häntä.
Minulla oli ongelmia koulussa. Käytin paljon huumeita.
Perhe oli häntä varten. Hän oli se, joka palasi sodasta.
Se, mitä me kävimme läpi, ei koskaan ollut yhtä tärkeää -
kuin mitä hän kävi läpi.
Ajattelin, että perheeni voisi paljon paremmin, jos en olisi olemassa.
Kun tulen kotiin, se aiheuttaa kaikenlaisia ongelmia kaikille.
Lapset eivät halua olla kanssani. Amber ei halua puhua.
Heillä olisi parempi elämä, jos en olisi tässä maailmassa.
Eräänä iltana Marcus katseli vanhoja koulutusvideoita.
Minä menin nukkumaan.
Noin kello viisi aamulla menin katsomaan,
ja Marcus istui siellä tyhjän viskipullon ja ladatun aseen kanssa.
Sitten -
hän nosti sen ja sanoi: "Pysy kaukana minusta."
Marcus kääntyi veteraaniviraston puoleen. Hänelle tehtiin unitutkimuksia -
magneettikuvauksia ja psykologisia toimenpiteitä.
Mikään niistä ei toiminut.
Hän käytti kymmentä lääkettä. Hän otti jotain uneen, heräämiseen,
keskittymiseen, energiaan, painajaisiin, masennukseen ja ahdistukseen.
Hän käytti lääkkeitä ja kävi keskusteluterapiassa.
Hän teki kaiken mitä piti, ja tilanne vain paheni.
HUONO MUISTI
Sain hänen potilastietonsa, ja löysin arvion,
jossa Marcus sanoi:
"Unohdan usein työtovereideni nimet." Järkytyin siitä.
Olin epätoivoinen.
Muutin täysin lähestymistapaani.
Aloin keskittyä vaihtoehtoisiin hoitoihin.
PSYKEDEELIEN RENESSANSSI
Toisen SEALin vaimo otti minuun yhteyttä ja sanoi:
"Tässä on jotain, mitä Marcukselle kannattaa ehkä harkita."
Se tietysti kuulosti minulle ihan vieraalta.
Olemme tienneet ibogaiinista ja ibogasta -
lännessä apuna riippuvuuksien hoitoon -
noin 50 - 60 vuotta.
Gabonin bwitit -
ovat käyttäneet tätä ainetta vuosisatoja -
hengellisenä siirtymäriittinä.
Ibogaiini tulee Afrikan Gabonissa kasvavan pensaan juuren kuoresta.
5-MeO-DMT taas on peräisin koloradonkonnan myrkystä.
Ibogaiinihoito aiheuttaa hermoston fysiologisen nollauksen.
5-MEO-DMT-HOITO
Konnalääke taas vapauttaa sen kaiken, mitä ibogaiini tuo pintaan.
RETRIITIN HOITOPROTOKOLLA
PÄIVÄ 1: IBOGAIINI PÄIVÄT 3 - 5: 5-MEO-DMT
MITÄ IBOGAIINI HOITAA?
Peräjälkeen otettuna ibogaiini ja 5-MeO-DMT osoittautui tehokkaaksi -
trauman hoidossa.
Ne ovat laittomia USA:ssa, joten Marcus joutuisi matkustamaan -
Meksikoon sitä varten.
Kun kerroin sen Marcukselle: hän sanoi: "Se on aivan hullua."
Psykedeelisiä lääkkeitä, vai, kuten Timothy Leary ja Woodstock?
Ihmiset tanssivat kukkia hiuksissaan. En ymmärrä sitä ollenkaan.
OPETUSELOKUVA 1967
Katsot matkustajaa, joka osti lipun hyvin erityiselle matkalle.
Sen hinta on muutama dollari ja hänen mielensä.
Tiesin vain sen, mitä meille lapsena opetettiin.
Psykedeelit olivat riippuvuutta aiheuttava huume.
Niillä menettää järkensä ja kärventää aivonsa.
Senkö pitäisi pelastaa paatuneet soturimme?
Konservatiivisessä kodissa kasvaneena mietin: "Onko tämä voodoo-noituutta?
Avaako tämä oven pimeyteen?"
Se oli pelottavaa.
Tulin kotiin vuoden 2012 komennukselta.
Vuonna 2013 Lola syntyi toukokuussa,
ja minä lähdin taas 15. toukokuuta.
Silloin minulle kävi pahasti.
HOIDON KRONOLOGINEN MUISTIO
Korvakalvoni repeytyivät. Korvani ja nenäni vuosivat verta.
RÄJÄHDYSALTISTUS
Monia aivotärähdyksiä peräkkäin.
OIKEAN KÄDEN VAPINA
Räjähdyksiä tapahtui lähellä,
ja ortopedisiä vammoja alkoi kerääntyä pahasti.
Ranskalaisessa sairaalassa minut kuvattiin,
ja aivojeni takaosassa oli näin iso hematooma.
Se oli musta. Päätäni särki niin pahasti, että olin valonarka.
Jos silmiini osoitti valolla, oksensin.
Pääsin Virginia Beachille.
"Hei, tervetuloa kotiin. Tässä on nelikuinen vauva."
En osannut mitään. Olin arvoton, enkä muistanut hänen nimeään.
Söimme illallista, mutta hän ei juuri puhunut.
Pidin sitä komennusmasennuksena siitä, että hän oli juuri palannut -
ja että se oli ehkä liikaa.
Lopulta hän kysyi kyynelehtien: "Kauanko olemme syöneet illallista?"
Olin jo syönyt: "Olemme istuneet aika kauan."
Hän vain katsoi minua ja juoksi huoneesta.
Hän meni vierashuoneeseen sikiöasentoon itkemään ja karjumaan.
He eivät halua näyttää heikkoutta. Niin ei pidä tehdä.
Niistä asioista ei pitäisi puhua. Sitä vain pitäisi jatkaa eteenpäin.
D.J. SHIPLEYN KOMENNUSKUVIA
Selvisin vielä viitisen kuukautta.
Olimme valmistautumassa isolle murtomatkalle.
Silloinen pomoni katsoi minua ja sanoi:
"Hei, sinun ei tarvitse lähteä tälle murtomatkalle.
Jää sinä rentoutumaan tänne."
Sanoin: "Ei."
"Sanotaan se nyt näin. Et kyllä vitussa lähde."
Viisi päivää myöhemmin olin NICoE:ssä.
Se on pohjimmiltaan superedistynyt kuntoutusklinikka,
jossa hoidetaan ortopedisiä, mutta erityisesti aivovammoja.
He analysoivat potilaan päästä varpaisiin neljän viikon ajan.
KATTAVA PSYKOLOGINEN/AIVOVAMMA-ARVIO JA HOIDON YHTEENVETO
KERTOO OLEVANSA YLIVALPAS, VÄLTTÄVÄNSÄ VÄKIJOUKKOJA.
KOKEE VOIMAKKAITA DÉjÀ VU -TUNTEMUKSIA AIEMPIEN KOMMENUSTEN KOKEMUSTEN VUOKSI -
ULKOILUTTAESSAAN KOIRAA RUOHIKOSSA.
Siellä annetaan lääkitystä, ja ne auttavat.
AKTIIVINEN LÄÄKITYS
Tarvitsin näitä työkaluja jatkaakseni eläkkeeseen asti.
Palasin sieltä hyvinvoivana ja valmiina uuteen komennukseen.
Tein vielä neljä rotaatiota.
Kaikki ibogaiinista lukemani kuulosti kamalalta.
Luin monien ihmisten tarinoita siitä,
miten he päätyivät helvetin syövereihin 12 tunnin trippinsä aikana.
Muistan jopa riidelleni siitä.
Sanoin Amberille: "Tämä on hullua, aivan hullua."
Se keskustelu jatkui niin noin vuoden.
Meillä on lapsia, jotka katsovat, eikä tämä ole kestävää.
Niinpä sanoin hänelle:
"Sinun täytyy kokeilla sitä. Muuten vien lapset mukanani."
Tuntui, ettei muuta enää ollut tarjolla.
Luulen, että kun on niin epätoivoinen,
sitä tekee mitä vain.
Hän oli käynyt monessa aivohoidossa ja tehnyt paljon asioita.
Tuntui, että se on pelkkää paskaa, joka ei merkitse mitään.
Se oli kuultu niin monesti.
Meksikon-hoidossa otetaan ibogaiini ensin.
PSYKEDEELIKLINIKKA
Pari päivää myöhemmin otetaan 5-MeO-DMT -
eli "konna".
Siellä oli terapeutti, päivystävä lääkäri ja sairaanhoitaja.
Aikomukseni sinä iltana oli vain… Halusin vain olla taas ehjä.
Musiikki alkoi.
Istuin sängyssä ja odottelin.
En tiennyt yhtään, mitä tulisi tapahtumaan.
Muistan vain, että jossain vaiheessa -
kaikki oli kaoottisen kovaäänistä kuin moottorisahan melua.
Tuntui kuin olisin saanut potkuja munille voimatta päästä pakoon.
Näin, miten edessäni lensi jotain, ihan kuin kortteja,
tuhansia kuvia hyvin nopeasti.
Näin kuvia lapsuudestani.
Näin kuvia isästäni.
Ehkä jotain tapahtui sen ympärillä, ehkä jokin tapahtuma.
Sitten näin kuvia Joshista.
En puhunut tästä, mutta minun piti ylittää se joki.
Minun piti olla se, joka etsi kohtaa,
josta olisi päässyt yli, mutta en ollut siellä silloin.
Se painoi todella mieltäni ja sieluani.
Siinä näyssä hän hymyili kiharoine hiuksineen.
Se oli iloinen kuva. Hän voi hyvin.
Sain nähdä elämäni vaikeat hetket toisesta näkökulmasta.
Se sai minut ymmärtämään, etteivät ne olleet minun syytäni.
Paino alkoi nousta harteiltani.
Minusta tuntui melkeinpä siltä kuin aivoni olisi eheytetty.
Kaikki ympärilleen rakentamat suojarakenteet häviävät.
Ego katoaa, ja sitä on vain täysin puhdas yksilö,
joka rakastaa kaikkea.
Tunsin oloni kevyeksi. Se tuntui kuin uudelta päivältä.
SAN DIEGO, KALIFORNIA
En oikein osaa kuvailla sitä, kun isä palasi.
Jokin hänessä oli paljon rauhallisempaa.
Hänen silmänsä olivat -
vähemmän kuolleet.
Pitkän aikaa häntä katsoessa katse vain meni hänen lävitseen.
Kun me näimme, että isäni yritti, me kaikki aloimme työstää itseämme.
Perheemme alkoi taas toimia, kun hän alkoi parantua.
Kun näin Amberin ibogaiinikokemukseni jälkeen,
sanoin hänelle heti,
että kaikki kärsivät ystävämme -
on tutustutettava tähän ja hoidettava heidät kuntoon.
Siitä se alkoi.
STANFORDIN YLIOPISTO
Olin tavannut Marcuksen ja Amberin. Juttelin Marcuksen kanssa puoli tuntia.
Puhuin nöyrän, syvällisen -
ja minusta normaalinoloisen tyypin kanssa.
Sitten Amber kertoi, miten Marcus ei saanut edes lamppua kattoon -
ennen kuin hän kävi siellä.
Hän siis tervehtyi tosi huonosta kunnosta normaaliksi.
Se sai minut kiinnostumaan.
Tämä on vain yksi niistä lääketieteen hetkistä,
jolloin on vain uskallettava edetä.
Mitä tulee yksikkösi muihin sotilaisiin, montako prosenttia heistä -
kuoli, haavoittui tai katosi komennuksella?
Noin 25 - 30 prosenttia.
Kuinka usein viikossa et halua olla tekemisissä ihmisten kanssa?
- Joka päivä. - Joka päiväkö?
Koko ajan.
Tunnetko syyllisyyttä?
HOITOA EDELTÄVÄ HAASTATTELU
Luulen niin. Kyllä minä tunnen.
Tämä on ensimmäinen neurotieteellinen ibogaiinin ihmistutkimus.
Tämän päivän tavoitteena on tutkia -
veteraanien kärsimien psykiatristen neurologisten sairauksien -
hoidon tarvetta.
Moni altistuu useille räjähdyksille.
Irakin- ja Afganistanin-konflikteissa aivovaurio on tyypillinen vamma.
TRAUMAATTINEN AIVOVAURIO MAAILMANLAAJUISESTI
Liittyvätkö syyllisyys ja häpeä sotilaallisiin kokemuksiisi?
- Kyllä. - Selvä.
Minulla on paljon ongelmia sen kanssa,
miten sallin elämäni edetä, kun olin SEAL-joukoissa.
Muistuta taas, milloin päänsärkysi alkoivat.
- 2007. - 2007.
Niin.
Yleensä se on, kuten nyt, toispuoleista.
Tätä puolta särkee aina.
- Selvä. - Se ei hellitä.
Pieni hetki.
Voi taivas.
Juoskaa mäki ylös!
MATTY ROBERTSIN VIDEO KOULUTUSKOMENNUKSELTA
Aseet ylös!
Moni ryhtyy tähän, koska se tuntuu omalta. Synnyimme tätä varten.
Oikeasti se on vain takki, joka puetaan ylle -
kuten kaikki elämänvaiheet. Sekin otetaan lopulta pois.
Minun takkini on henkarissa.
Kuka minä nyt olen?
Käyn töissä, salilla ja sitten menen kotiin ja istun sohvalla.
Muistelen menneitä. En muuta teekään.
En saa katsottua millään tulevaisuuteen,
koska en välitä siitä yhtään.
Tajuan kuitenkin sen, etten voi elää loppuelämääni näin.
En vain tiedä,
miten saan korjattua sen, jos se käy järkeen.
Vuonna 2018 aloitin sairaseläkkeen.
Jätin SEAL-joukot ja perustin rullalautayrityksen.
Pintapuolisesti minulla oli kaikki: kaunis vaimo, kaksi tervettä lasta,
10 sormea, varvasta ja kaunis talo. Minulla ei ole valittamista -
paitsi että haluan kuolla.
Kun jättää SEAL-joukot, menettää merkityksensä -
ja syynsä nousta sängystä kello 5 aamulla. Se on murskaavaa.
Olin aivan pohjalla.
Olisin pitänyt tappavaa syöpää lahjana.
Hän ei ehkä nähnyt minua enää vaimona vaan ennemminkin hoitajana.
Päivän päätteeksi olin aivan uupunut. Halusin nukkua, koska tein kaiken.
Olin myös äiti, joten suojelin lapsiani ja pidin junan raiteillaan ilman,
että he huomasivat isän olevan rikki.
"Mikä sinulla on? Kerro minulle."
"Ajattelen joka sekunti, että haluan tappaa itseni.
Haluan tappaa itseni nytkin."
Silloin mietin: "Okei."
Minusta tuntui, että se oli tilaisuuteni hankkia hänelle apua,
koska hän oikein kerjäsi sitä.
Niille, jotka eivät tiedä, SEAL-yhteisö menetti -
kaksi itsemurhalle viimeisen kahden viikon aikana.
Kaksi yhteisön rakastettua jäsentä, ja…
Sitä tapahtuu liikaa.
Ajattelimme, että olisi hyvä idea tehdä julkinen ilmoitus ja sanoa:
"Osa meistä on seissyt reunalla ja palannut."
Toivottavasti moni näkee sen,
ja toivottavasti joukkuetoverimme,
joilla on vaikeaa ja jotka haluavat kuolla,
eivät tee sitä vielä.
Että niin.
- Haluatko käydä sen läpi? - Joo.
Selvä.
Viime viikot ovat olleet rankkoja yhteisöllemme,
koska kaksi toveriamme teki itsemurhan.
Me kaikki kamppailemme jonkin kanssa. Meillä kaikilla on tarina.
Sinun ei tarvitse taistella yksin. Taistelkaamme yhdessä.
WTC-iskujen jälkeen sotatoimissa on kuollut 7 100 sotilasta.
Samaan aikaan laskujen mukaan -
30 100 veteraania on tehnyt itsemurhan. Luku kasvaa 22:lla päivittäin.
Kun lukuja tarkastelee,
menetämme 4,3 kertaa enemmän sotilaita -
tai veteraaneja itsemurhalle kuin sotatoimissa vihollista vastaan.
Vuoden 2019 lopulla Amber ja Marcus tekivät videon.
Muistan, että minä ja D.J. olimme sängyssä, ja me…
Näin sen Amberin Instagramissa.
Minä itkin.
Itkin paljon. Hän oikein vollotti.
Tapasin Marcuksen vuoden 2003 lopussa tai vuoden 2004 alussa.
Hän näytti NFL-pelaajalta.
Hänet tunnettiin poikkeuksellisena SEAL-sotilaana.
Sillä videolla hän kertoi siitä, miten synkkää hänellä oli -
ja miten huonona hän oli. En voinut uskoa hänen rehellisyyttään.
Luulin olevani ainoa, jolla on vaikeaa, kunnes näin sen.
Silloin soitin Amberille. Kysyin: "Amber, voitko auttaa minua?"
Rukoilin: "Saisitteko hänet sinne?"
Patsy sanoi: "Jos rakastat minua, menet."
Se on outo juttu sanoa,
että jos rakastaa vaimoaan, menee Meksikoon psykedeelitripille.
Toivon, että tämä viikko sujuu sinulla hyvin, ja…
Samoin.
- Nähdään toisella puolella. - Olen todella innoissani.
Vaikeinta oli lopettaa lääkkeet.
Söin varmaan 60 pilleriä päivässä.
Kaikki piti lopettaa.
Ironista kyllä siellä pitää tehdä huumetesti.
Sillä testataan piristeitä sen varmistamiseksi, ettei kuole.
- Riittikö? - Kyllä.
Se aloitetaan ibogaiinilla.
Sitten istutaan nuotiolla.
Kiitollisuudenvala iboga-kasville ja bwitien perinteelle.
Se oli vain tosi teennäistä ja outoa.
Mietin: "En voi uskoa, että teen tämän. No, okei."
Puhuimme asioista, joista yritämme eroon.
Kirjoitimme ne paperille ja heitimme tuleen.
Heitin sinne tyhjän paperin,
koska en aikonut kirjoittaa sitä, mistä yritin eroon, koska en voinut.
- Mitä se oli? - Kaikki.
Otimme ibogaiinin. Menimme ylös, laitoimme aurinkolasit ja makasimme.
He soittivat kulhoilla ja sen sellaista. Luulin tehneeni sen väärin.
Makasin siellä hetken. Kuulin mehiläisten surinaa korvissani.
Se oli sitä, mistä muut puhuivatkin, sitten ei mitään. Nukahdin.
Luulin nukahtaneeni.
On hetki, jolloin se lääke vie aivan huipulle.
Sitten sieltä putoaa.
Lipaston laatikoita lenteli ympärilläni. Ne olivat värikkäitä. Ne olivat muistoja.
Ne olivat ajatuksia, joihin saatoin sukeltaa.
Palasin sen muiston hetkeen. Mitä vain halusin. Mitä tahansa.
Päädyin sinne.
Halusin nähdä kuolleita ystäviä, mutten nähnyt.
Siellä menettää ajantajunsa, mutta vietin kauan -
The Wonder Yearsin kuvauspaikalla.
Pilailetko? Upotin siihen autoon paljon rahaa.
Fred Savage. Hän ja Wendy -
söivät valmisruokia mikrolautasilta. Näin sen sarjan.
Istuin ruskealla sohvalla ja vain katselin heitä.
He elivät normaalia perhe-elämää, puhuivat koulusta,
mitä bussissa tapahtui ja miten töissä menee.
Se oli tavallinen perheillallinen. Olin haltioitunut siitä.
Tunsin oloni normaaliksi.
Ehkä halusin sen perheen, koska kasvoin TV:n parissa.
Ajattelin, että jos voisin luoda sen omille lapsilleni,
ehkä loisin heille hyvän lapsuuden.
Minulla ei ollut isoja muistoja ikävuosien 13 tai 14 jälkeen.
D.J. Joukkue.
Näin isäni tilanteissa, joissa hän väheksyi minua -
tai yritti nöyryyttää minua kaikkien edessä.
Et pääse koskaan armeijaan.
Se kaikki vyöryi päälleni toistuvasti.
Odotas, kunnes tulet kotiin.
Meillä oli 2 hehtaarin maatila. Takapiha oli iso.
Jouduin leikkaamaan ruohon työnnettävällä.
Leikkasin sen aamulla aamukasteen aikaan.
Sitä piti vetää edestakaisin.
Se kesti tunteja, ja bensaa meni monta tankillista.
Tunsin Virginian kosteuden. Tunsin T-paitani painon.
Puiden äärellä oli paljaita juuria.
Osuin yhteen juureen.
Siitä kuului tikittävä ääni. Isäni kuuli sen.
Isäni oli iso,
113-kiloinen ja kauttaaltaan tatuoitu. Hän ryntäsi minua kohti.
Pelästyin kuollakseni. Luulin, että hän tappaisi minut.
Hän tarttui leikkurin kahvaan ja heilautti koneen päänsä yli -
murskaten sen maahan paloiksi.
Tunsi hänen raivonsa hehkun.
Sitten näkulmani muuttui. Hän ei huutanut minulle,
vaan minä huusin Lolalle.
Olen tehnyt aivan samoin.
Muistan rikkoneeni nukkekodin miljoonaksi kappaleeksi.
Kasvoni peilasivat isääni.
Sitten näkökulma muuttui, ja Patsy tuli sisään.
Tunsin hänen tunteensa.
…kun me kohtasimme…
Tunsin hänen kokemansa traumat.
Ne, mitkä minä olin aiheuttanut.
Olen pahoillani…
Isäni petti äitiäni useasti.
Minäkin olin pettänyt Patsya.
Minulla oli useita suhteita.
Mieleni oli selkeä ja keskittynyt. Tiesin, mitä minun oli tehtävä.
Minun piti kertoa hänelle, mitä olin tehnyt.
Pakkasimme tavaramme ja ajoimme rajan yli.
Lentomme lähti klo 17 sinä iltana.
Soitimme kaikki vaimoillemme.
Kuulin, miten heille vastattiin. Oma puheluni meni vastaajaan.
Soitin kotipuhelimeen. Ei mitään.
Selvä.
Sain sähköposti-ilmoituksen: "Instagramisi salasana on muuttunut."
En muista tehneeni sitä.
Kun katsoin tiliä, se oli salatilini. Se oli tili, josta Patsy ei tiedä.
Hoidin salasuhteitani sen kautta.
Nyt hän tiesi.
Tiesin, että hän otti sinä iltana ibogaiinia.
Aloin miettiä: "Miksi hän pyysi apua nyt neljän vuoden jälkeen?"
Mistä se johtui?
Niinpä kävin läpi hänen sähköpostinsa. En ollut tehnyt niin aiemmin.
Se oli järkyttävää. En osaa selittää sitä tunnetta.
Se on jotain, mikä täytyy vain kokea -
kuin se, kun joku tulee kertomaan, että miehesi on kuollut.
Se on tunne, jonka vain petetty ymmärtää.
Olin selvästi menettänyt hänet. Minun D.J.:ni ei tekisi minulle niin.
Laskeuduttuamme Norfolkiin lähdimme verstaalle.
Vain minun vaimoni ei ollut siellä.
Kävelin yläkertaan, ja avasin toimistoni oven.
Siellä oli varmaan 20 muuttolaatikkoa pinossa lattiasta kattoon.
Ne oli laputettu: "Housut, collegepaidat, T-paidat, kengät jne."
Hän ei ottaisi minua takaisin. Olin mennyt liian pitkälle.
Ajoin suoraan merenrantaan.
Pysäköin pienelle yksityisrannalle, peruutin portille ja vain istuin.
Mietin kaikkea, mitä olin tehnyt, mitä koin sen seremonian aikana,
kaikkea siltä väliltä ja rakentamiani muureja.
Silloin hän soitti minulle.
Vittu.
Näin, miten hän pysäköi noin 10 metrin päähän.
Istuin auton takaluukulla.
Näin hänet pää riipuksissa ja aseen hänen vieressään.
Hän sanoi vain: "Miten voit tehdä näin minulle?"
Me molemmat vollotimme silmät päästämme. Hän otti aurinkolasini pois.
Silloin näin hänet ensimmäistä kertaa neljään vuoteen.
Sitä ennen hänen silmänsä olivat aina synkät ja elottomat.
Hän perääntyi, ja minä sanoin: "Patsy, olen vitun pahoillani."
Hän istui ja katsoi minua. Istuimme takaluukulla kaksi tuntia.
Hän istui ja sanoi:
"Kerro."
- "Niin mitä?" - "Kaikki, jokainen yksityiskohta."
En halunnut jättää häntä kokonaan tuosta noin vain.
Olimme kokeneet paljon, ja vihdoin teimme sen.
Löysimme jotain, mikä auttoi häntä.
Taistelimme niin kovasti sen puolesta, etten halunnut luopua siitä,
mitä meillä oli enkä siitä miehestä, joka pyysi Dannyltä kättäni.
Valitettavasti masennus on osa elämääni. En tiedä miksi, mutta se tulee ja menee.
Kun minulla on niitä päiviä, ne ovat pahoja.
Siinä psykedeelihoidot ymmärretään väärin, että yksi pilleri parantaisi kaiken.
Se avaa auki ja antaa uuden kankaan, mille maalata mitä haluaa,
mutta jälkikäteen kokemuksen integrointi on suunniteltava.
Se on tehtävä. Muutoin on mahdollista palata entiselleen.
Nämä asiat on tehtävä avautumisen jälkeen.
Näytät hyvältä, paremmalta kuin viimeksi.
Minusta näytän pahemmalta.
Luulen olevani kunnossa.
Välillä menee huonommin, mutta fyysistä elementtiä en ajattele.
Ajattelen vain aivoja ja henkistä puolta.
Luulen, että vuoden 2007 komennus oli suuri syy siihen,
miksi olin siinä jamassa.
Eikö? Emme koskaan puhuneet siitä.
Puhuimme viisi minuuttia, muttei koskaan enää sen jälkeen.
Nähtyäni sinut sairaalassa minut lennätettiin kotiin.
En puhunut kellekään Red Wingsistä. En koskaan.
Mitä mieltä olet Meksikoon menemisestä?
Ehkä.
Siellä on oman päänsä vankina.
Se tuntuu siltä kuin ovi lukittaisiin, ja avain on jollakulla muulla.
Siellä sitä sitten on jotain 14 tuntia tai miten kauan se kestääkään.
Se riippu aikeista ja valmistautumisesta.
Sen perusteella, mitä nyt tiedän, sanon,
että koska et ole tehnyt sitä, menisin täysillä.
Siellä oli kovimpia tyyppejä, mitä olen koskaan tavannut.
Siellä käsiteltiin tosi raskaita juttuja.
- Paljonko siitä oli sotajuttua? - Ei yhtään. Se koski lapsuusaikaa.
Kun sen kuulee: "Jumalauta, oletko kantanut tuota 40 vuotta?"
Mitä epäröit eniten?
Lapsuus- vai sotajuttuja?
Varmaan kaikkea.
Sen patoaminen sisälle ei toimi.
- Teetkö sen uudestaan? - Jos haluat mennä, olen mukana.
En luota keneenkään. Hyvät ystäväni vahvistavat sen,
mutta jos kaverini sanoo jotain, siihen voin luottaa.
Jos tämä hullu hippipaska auttaa,
ja se auttoi heitä,
ehkä minun pitäisi tehdä se. Niin ajattelen nyt.
Se ei lopu koskaan.
Missä Matty on? Aikooko hän säikäyttää?
- Olen ylpeä sinusta. - Kunhan en pasko alleni videolla.
Hyvin se menee.
No niin.
- Kuin olisitte lähdössä komennukselle. - Siltä tämä tuntuukin.
Puhuin Mattylle, koska ajattelin, että saan hänet lähtemään.
Itse olen todellakin edennyt valovuosia siitä, missä olin vuonna 2019,
mutta aina voi olla paremmin.
Mitä mieltä olet tästä illasta?
- Tunnen oloni ihanaksi. - Koska tiedät jo, mitä tapahtuu.
- Olen läsnä tukemassa näitä hienoja miehiä. - Miltä tuntuu, Matty?
En tiedä, odotanko vai pelkäänkö sitä.
- Oletko koskaan tehnyt tällaista? - En.
Etkö mitään?
Joskus sen aikana saattaa nähdä toisia ihmisiä.
Toisinaan kuulee ääniä.
Joskus tuntuu kuin olisi vuorovaikutuksessa jonkin kanssa.
Käyt keskustelua lääkkeen kanssa.
Uuvuttaako se niin, ettei pääse ylös?
Jos olet tottunut rankkoihin asioihin, sinulla taitaa olla jo riittävä -
henkinen kestävyys, mutta se on vaikeaa.
Niin.
Jessus. Mihin oikein sotkeuduin?
No niin. Tervetuloa. Olemme innoissamme, että tulitte.
Se on meille kunnia.
Paska, josta hankkiudun eroon.
Häpeä, syyllisyys, epävarmuudet, katumukset ja ratkaisemattomat konfliktit.
IBOGAIINI-SEREMONIA, PÄIVÄ 1
Yritän löytää sisäisen rauhani ja asettaa prioriteettini kohdilleen.
Omistan seuraavat 40 vuotta perheelleni ja ystävilleni.
En aio tuhlata päivääkään.
En pidä puheita,
mutta suurin asia listallani on, etten halua enää elää pelossa.
Aamen.
Marcus, onko neuvoja tyypiltä, joka on kokenut tämän pari kertaa?
Olen kiitollinen siitä, että lääke puhui minulle viisi vuotta sitten -
ja että voin välittää kokemukseni myös rakkaille ystävilleni, veljilleni,
joukkuetovereilleni.
Ansaitsette onnen -
ja hyvän elämän.
Se löytyy teistä. Haluan, että tervehdytte tänään.
En ole käsitellyt Red Wingsiä.
En ole voinut katsoa peiliin pitkään aikaan.
- Onko hyvä? - On.
- Turvallista matkaa. - Kiitos.
Kavereiden ruumiit kulkevat mukana. Sitä ei koskaan jätä.
Se ei katoa koskaan.
En voi uskoa, että menin vielä sen jälkeen.
Se on hullua.
SEAL-joukot olivat elämäni, ja nyt vain haluan eroon siitä.
Yritän kai saada vastauksia, joita en ole ennen saanut.
Näin joukon ihmisiä.
Yksi heistä alkoi kävellä pois.
Kuin olisi katsonut peiliin.
Hän tuijotti minua ja minä häntä. Se toistui yhä uudelleen,
kunnes oksensin.
Jos joku katsoisi minua niin, miettisin: "Tuo tietää ongelmia."
Ehkä se oli egoni.
Egosi on käsitys itsestä maailmassa. Kokemukset muovaavat sen.
Se on pirunmoinen hirviö, enkä pidä siitä enää.
- Onko normaalia olla hermostunut? - On.
- On. Kyllä. - On.
Minäkin hermoilen yhä.
Ibogaiini ikään kuin hiekkapuhaltaa sisältä käsin.
Sitten 5-MeO kiillottaa hellästi.
5-MEO-DMT ("KONNA")-HOITO, PÄIVÄ 3
Se on kuin liittyisi olemisen virtaan.
Se on todella hyvä murtamaan psykologisen muurin -
meidän ja kaiken muun välillä
Yksi praktikko sanoi minulle tästä: "Jos tuntuu, että meinaat räjähtää,
niin räjähdä.
Jos tuntuu siltä, että kuolet, niin kuole."
Siihen me juuri tähtäämmekin.
Kiitos.
Vittu, se on kaikki vain rakkautta.
Halusinkin aina vain pystyä tuntemaan.
Tule tänne. Luojan kiitos.
- Joo. - Paljon kiitoksia.
- Kiitos tästä. - Totta kai.
- Lapseni kiittävät sinua. - Joo.
Rakastan sinua, veli. Rakastan sinua.
Voi hitto.
Sinulla on paljon tekemistä edessäsi, joten hyvä juttu.
Anna mennä.
No niin, riittää.
Pysy siinä vain.
En voi käsittää sitä.
Se vaikuttaa yhä.
En pidä tästä.
Se menee ohi.
- Etsin yhä sotaa, Marcus. - Kyllä se siitä.
Kyllä se siitä.
Ajattelinkin, ettei traumani koskenut sotaa,
mutta se ei ollut sitä, mitä odotin.
Se on kuin pitelisi edessään odotuksia.
Sitä sanoo: "Hoida tämä. Nämä tässä ovat ongelmiani."
Kun konna alkaa vaikuttaa,
ne paljastuvatkin vain verhoiksi.
Ne siirtyvät tieltä ja se sanoo: "Älä näistä huolehdi. Mitä on takanasi?
Tuo ruosteinen ketjuin suljettu seitin peitossa oleva laatikko,
josta vuotaa jotain lattialle, siitä me puhumme.
Siitä tässä on kyse, ei noista."
Vittu!
Se kävi läpi paljon.
Juttuja lapsuudesta. Se on vain trauma.
Perheeni ei tiennyt siitä mitään.
Luovuin uskosta kauan sitten. Uskoni murtui kauan sitten.
Olen kyllästynyt pelkäämään.
Muuta en muista.
Olet peloton.
Se on ohi, Matty.
Siitä on kauan.
Haluatko vain maata?
- Haluan teidät siihen. - Selvä. Pysymme tässä.
Haluatko kertoa vähän kokemuksestasi?
Loppua kohden se näytti sieluni, kehoni ja tajuntani.
"Oletko valmis eheytymään?"
Se iski osatekijäni takaisin yhteen metafyysisesti.
Näin niiden nuorten miesten näkökulman, jotka olivat minua vastassa taisteluissa.
Minulle näytettiin toinen puoli.
Mietin, että jos emme kohtelisi lapsia kaltoin, olisiko meillä armeija.
Sitä minä nyt mietin.
Oletko ollut masentunut hoidon jälkeen?
En.
En tippaakaan.
En yhtään.
Kun katsot peiliin, näetkö eron?
Joo, rakastan itseäni.
Tänään aamupesulla sanoin: "Rakastan sinua."
En voi sille mitään. Se vain vuotaa minusta.
Silmissäni on valo, jota en ole nähnyt sitten lapsuuden.
Kiitos.
Suurin osa potilaista ei vain reagoinut hoitoon,
vaan heidän PTSD-oireensa ovat nyt alle lievän tason.
Tunnen oloni kevyeksi. Jännitys on poissa. 12-vuotinen päänsärkyni on poissa.
Tunsin aivojeni uusiutuvan. Ihan kuin ne olisivat kasvaneet.
Oletko ollut itsekriittinen, tuntenut syyllisyyttä -
tai epäonnistuneesi viime tapaamisemme jälkeen.
En.
- Oletko vähätellyt tai kritisoinut itseäsi? - En.
Oletko halunnut satuttaa itseäsi tai kuolla?
Miltä sinusta tuntuu? Onko muutoksia?
On.
Hitto. Sellainen on loppunut.
En voi uskoa, että se loppui.
Niin.
Tarvitsemme suuremman otoksen.
Suurempi aikajännekin olisi parempi.
Sitten saamme paremman kuvan siitä, miltä se näyttää.
Tämä on ensimmäinen yritys. Meillä on vielä paljon tehtävää,
mutta ajatus siitä, että on olemassa työkalu,
joka voi parantaa mielen tällä tasolla, on aika ennenkuulumatonta.
KUUSI KUUKAUTA HOIDON JÄLKEEN
Mietin tässä, miten sinä voit.
Meksiko rökitti minut,
mutta tunsin siellä yhteyden kaikkeen.
- Niin. - Kaikkeen.
Olen myös ottanut askeleita takaisin kohti uskoani,
jonka olin hylännyt.
Olen ollut lähellä kuolemaa.
Kuoleminen on pelottavaa,
mutta Meksikon jälkeen tajusin, että olen pelännyt elämää vielä enemmän.
Se on ollut niin lapsesta asti.
Se antoi suunnan kaikelle, mitä tein. Tulin tällaiseksi,
koska halusin olla pelottava ja vaarallinen.
Halusin olla sellainen,
jonka ei tarvitsisi pelätä olla uhri.
Tiedätkö?
Ajattelin, että jos teen niin, en pelkäisi.
Ajattelin, ettei minun tarvitsisi enää pelätä. Se oli vale.
Se oli vale.
Pelkäsin silti yhä.
Minusta me kaikki synnymme viattomina.
Sitten elämä alkaa tapahtua, ja alamme kuunnella ääntä päässämme.
Sitten se kaappaa meidät.
Jos nykyään alan synkistelemään, en enää ole sen vanki.
Tarkkailen sitä,
mutta sen ei tarvitse enää kahlita minua.
Tulehan sieltä, seko.
Olemme auttaneet noin 400 veteraania.
Tänä vuonna luku tulee olemaan noin 125.
He tuntevat taas yhteyden.
Heistä tuntuu, että heidän elämällään on taas tarkoitus.
Jokainen tukemamme veteraani tuntee 2 - 5 veteraania, joilla on vaikeaa
He haluavat kertoa kaikille ystävilleen.
Mitäs? Miten menee?
JOS SINULLA TAI TUTULLASI ON ITSETUHOISIA AJATUKSIA,
TIETOA ON SAATAVILLA OSOITTEESSA WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Tekstitys: Antti Rinta-Loppi