Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kérdezni fogok.
- Többek közt a harci tapasztalatairól is. - Oké.
KEZELÉS ELŐTTI INTERJÚ
Most jön a szar rész, ugye?
A seregben milyen gyakran nyitott tüzet az ellenségre?
Többször is.
És látta, ahogy eltalálnak embereket?
Persze.
Hányszor állt fenn annak a veszélye, hogy körbeveszik,
lerohanják, csapdába csalják, megsérül vagy meghal?
Egyszer vagy kétszer, 3 és 12 között, 13 és 50 között, 51 felett?
Ötvenegy felett.
Vannak pesszimista vagy önmarcangoló gondolatai?
Abszolút.
- Szorongás vagy idegesség? - Persze.
Használt gyógyszert, hogy megküzdjön ezekkel?
Igen, például ciklobenzaprint és Ambient.
A SEAL alakulatnál elárasztottak minket ezekkel.
Ha tükörbe nézek, nem látok semmit.
Csak egy kiüresedett valakit, aki színlelni próbál.
Szokott szomorú vagy boldogtalan lenni?
Szomorú, igen.
Eszembe jut-e néha, hogy jobb lenne, ha egyszerűen nem ébrednék fel?
Persze.
Hazudtam önnek, amikor az öngyilkosságról kérdezett. Meg akartam ölni magam.
Használt már hallucinogén szert?
Nem.
„Már jó sokat eltűrtem,
s küszködtem elégszer tengeren és harcban,
hát jöjjön ez is tetejébe.”
Odüsszeusz Homérosz: Odüsszeia
TÚL HÁBORÚN ÉS A VIZEK VESZEDELMÉN
Marcus!
Meséljen, milyen élmény volt elsőre a pszichedelikus kezelés!
Először nem igazán értettem, mi történik.
Mikor fog elkezdődni?
Aztán elkezdett zúgni a fülem.
Hirtelen hipersebességgel megjelentek előttem az életem különböző szakaszai.
Képek villantak fel mindenről.
A Navy SEAL első osztályú altisztje, Joshua T. Harris vízbe fulladt
Afganisztánban, 2008 augusztusában…
Ott van az apukám.
Bizony!
Ő az apukám.
A gyógyszer előhív olyan dolgokat, amiket látnod kell,
és nem tudod, miért.
De mindig összeáll a történet.
A kezelés alatt órákig nagyon rosszul voltam.
A terapeuta azt mondta, a pályán töltött 20 éve alatt
még senkivel sem találkozott, akit ennyire megviseltek a dolgok.
NAVY SEAL ALAKULAT, 2001-2013
Nem tudom, ez pozitív vagy negatív.
Én büszke voltam rá,
hogy sok szarságot kell kibogoznom magamban.
A Navy SEAL tagja akarok lenni
NAVY SEAL KIKÉPZÉS CORONADO, KALIFORNIA
Le akarom nyírni a hajam
A Navy SEAL tagja akarok lenni
Tarts velem, ha mersz
Nyomás!
A Navy SEAL kiképzés fizikailag és mentálisan is
az egyik legmegerőltetőbb dolog a világon.
Ezért vonz sokakat.
Először 175 fővel kezdtünk.
Az eredeti csapatból csak 23-an maradtunk.
Gyere fel! Ez az!
Hozd fel!
Térj magadhoz!
A kiképzés végére sokan maradandó sérüléseket szereznek.
De sosem voltak kétségeim, fel sem merült bennem, hogy feladom.
Ez már kiskoromban elkezdett belém ivódni.
Sikeresnek kell lenned. Gólt kell szerezned.
Be kell futnod a célba,
hogy elfogadjanak és szeressenek.
Úgy éreztem, muszáj bizonyítanom ahhoz, hogy elfogadjon a családom.
Magas, vékony kölyök voltam, akit piszkáltak a többiek.
Hetedikben betörte az orromat a srác, aki mindenkit szekált a suliban.
Aztán a 82 kilót a 193 centimhez
feltornáztam 110 kilóra.
Utána már nem baszakodhattak velem.
2001. MÁJUS 1.
Amikor elkezdtem a kiképzést,
elképesztő szenvedély hajtott.
Le kell futnom 15 vagy 20 kilométert, vagy leúszni nyolcat?
„Oké, akkor ez a feladat.”
Ha ránéznék a sebességmérőre, még a nullát sem súrolnánk.
Nem fogunk kinyírni.
Legalábbis nem szándékosan.
Csak fekvőtámaszokat fogunk csinálni. Az idők végezetéig.
Apám is a SEAL alakulat tagja volt.
Voltak pillanatok, amikor fantasztikus volt.
És volt, amikor egy kibaszott rémálom volt a közelében lenni.
Apám katonaként sokat volt távol otthonról.
Évente több mint 300 napot.
Sok időt töltöttem magányosan.
Sokat tévéztem.
Tizenhét évesen Kaliforniába repültem, és csatlakoztam a haditengerészethez.
Elfelejtjük, hogy 17 évesen még mennyire fiatalok vagyunk.
APÁM A NAVY SEAL TAGJA
Eleinte a fizikai aspektus volt hangsúlyos.
Tudni akartuk, hogy bírják-e a fájdalmat.
Aztán idővel rájöttünk,
hogy nemcsak fizikai állóképességre van szükség,
hanem megfelelő személyiségre is,
amit ki kell bontakoztatni.
Jó csapattárs vagy?
Gondolsz az egész csapatra, nem csak magadra?
Szorongó gyerek voltam.
De amint értesültem a SEAL alakulat létezéséről, a mániámmá vált.
Onnantól kezdve a megszállottja voltam.
Még akkor is háborúsat játszottam, mikor már ki kellett volna nőnöm belőle.
Az erdőben akartam lenni, álcafestékkel és egy játékpisztollyal.
Utáltam az iskolát, ahogy van.
És mivel egy antiszociális kis pöcs voltam,
sosem tapasztaltam meg a bensőséges csapatmentalitást,
és nem ment könnyen számomra.
De amikor ráéreztem, az maga volt a mennyország.
A világ minden kincséért sem hagytam volna fel ezzel.
Azt mondtam:, „Leszarom, pont ott vagyok, ahol lennem kell”.
Szerintem nem sokan lelnek rá erre az életben.
De én igen. Mindennél jobban imádtam.
Mindenki testvériségről beszél, de a többség sosem tapasztalta meg ezt.
Számomra ezt jelenti az alakulat tagjának lenni.
2001. SZEPTEMBER 11.
Most kaptuk a hírt. Egy repülő nekirepült a Világkereskedelmi Központnak.
Az helyszínről jelentkezik a 1010 WINS tudósítója, Joan Fleischer.
Joan, mit látsz?
Amikor a 9/11 történt, bevezényeltek minket a tévészobába.
Úgy 30 másodpercig nézhettük.
Épp újabb robbanás történik a másik épületnél.
- Tehát… - Istenem!
Jöjjön az ABC tudósítása!
A Világkereskedelmi Központ másik tornya is felrobbant.
- Ez az ABC élő tudósítása. - Istenem!
Nem értettük. Próbáltuk átvészelni a kiképzést.
A 9/11-es terrortámadás előtt nem sok minden történt.
Nem tudtuk, milyen a háború.
Azt hiszem, úgy képzeltük el, hogy Supermanként csináljuk végig.
Csapdát állítunk, megölünk mindenkit, és éljen, megmentjük a hercegnőt.
A szörnyűségekbe sosem gondoltunk bele. Soha.
Harmadik osztályú szonártechnikus, Marcus Capone, a SEAL tízes csapatából.
2001. OKTÓBER 19.
Nagyon rövid idő alatt másodéves egyetemistából
anya és feleség lettem,
és a kaliforniai Coronadóba költöztem Közép-Nyugatról egy kisbabával
és egy férjjel, aki elkötelezett volt az új küldetése iránt.
Azt hittem, annyiról van szó, hogy el kell kapni ezt a terroristát,
és ez a Marcushoz hasonló srácok feladata.
Naivan azt hittem, ha vége a küldetésnek, akkor hétköznapi család leszünk.
Az afganisztáni háború lényegében egy hajtóvadászat.
A csapatok, akiket be fognak vonni, vagy már bevontak a vadászatba,
a különleges erők emberei, rangerek és a Navy SEAL tagjai.
A Pentagon megerősítette, hogy a különleges erők csapatai
koordinálja a légicsapásokat a helyszínen.
Amerika hadban áll két távoli országban is,
így a háború a vártnál és a jelenlegi becsléseknél
hosszabbra nyúlhat.
A szakaszom először Afganisztánba akart menni, mert tettre készek voltunk.
Minél rosszabb hely volt, annál inkább menni akartunk.
Ki akartuk csinálni a legdurvább arcokat.
Matty a másik szakaszunkban volt.
Az egyik szakaszt Németországba,
a másikat Afganisztánba küldték.
Feldobtunk egy érmét, hogy ki mehet először Afganisztánba.
Kivoltunk, amikor veszítettünk.
Kurvára dühösek voltak. Én is az lettem volna.
Próbáltuk visszafogni magunkat.
De diszkréten pacsiztunk egymással.
„Afganisztánba megyünk!”
Ha azt mondták, hogy bevetésre mehetünk…
Baszki, több nem is kellett.
Mattyt a másik szakaszunkkal Afganisztánba küldték,
minket pedig Németországba.
Mi történt ezután?
DZSALÁLÁBÁD, AFGANISZTÁN 2005
2005. június 28.
Vörös Szárnyak hadművelet.
Sokáig ez volt a legtöbb emberéletet követelő akció a SEAL történetében.
Egy négyfős SEAL-csapatot felderítő küldetésre küldtek
a Kunar tartományba.
Kemény terep. Kötéllel leereszkedtek egy helikopterről.
Csomó apróság összeadódott, és nehéz helyzetbe kerültek.
Késve érkeztek, nem a megfelelő helyre.
Ami csak félresikerülhetett, az félre is sikerült.
VÖRÖS SZÁRNYAK HADMŰVELET
Felfedezték őket.
Aztán megtámadta őket az ellenség.
Megkaptuk a híreket.
A gyorsreagálású egység tagjai voltunk.
Konkrétan a helikopterben várakoztunk.
Forogtak a rotorok.
Vártuk, hogy indulhassunk.
Elég magasan voltunk ahhoz,
hogy bezavarjon a helikopter működésébe.
Az volt a terv, hogy páran kiszállnak, hogy könnyebbek legyünk,
odamegyünk, visszajövünk, felvesszük a többieket.
Szóval kiszálltunk.
Csak vártunk.
Az egyik srácnál volt egy műholdas telefon.
Azt mondta: „Ismételd meg!”
Aztán rám nézett.
És azt mondta:
„Az egyik helikoptert leszedték.”
Azt a helikoptert, amelyikről leszálltam.
Majdnem rajta voltam.
A CH-47-es helikopter lezuhant Aszadábádtól nyugatra,
a Vörös Szárnyak hadművelet során.
Az első jelentések szerint ellenséges támadás okozta a zuhanást.
A szolgálatban lévő katonák státusza egyelőre ismeretlen.
Éjszaka berepültünk a becsapódás helyszínére.
A rangerekkel voltunk. Nagy területen biztosították a terepet.
És aztán lényegében egész nap és egész éjszaka kutattunk.
Szörnyű volt.
Van bennünk valami. Én a fejemben élő csapattagnak hívom.
Segít átvészelni a kiképzést.
Túlélni a bevetéseket.
És minden szörnyű szarságot.
Láttuk, ahogy megölték a fél szakaszunkat.
Ez a hang a fejedben tartja benned a lelket.
„Ezt kell tenned.” És megteszed.
Németországban híreket kaptunk otthonról, a házastársainktól arról,
hogy volt, akinek az otthonánál megjelent két úriember,
talpig díszegyenruhában.
És ilyenkor jött, hogy „jaj, ne”.
Egyszer földhöz vágtam a telefonom.
És…
összeomlottam amiatt,
hogy egymás után veszítettem el a bajtársaimat.
És akkoriban képtelen voltam bármire.
Ez frusztráló volt.
Aztán a szomorúságot felváltotta a düh.
VÖRÖS SZÁRNYAK HADMŰVELET KATONAI TISZTELETADÁS A REPTÉREN
A reptéri tiszteletadás…
az egyik legnehezebb dolog volt életemben.
Az összes koporsó egy repülőn volt.
Felmegyünk az utaslépcsőn, és kimegyünk a repülő oldalsó ajtaján.
Végigcsináltuk a búcsúztató ceremóniát. Szóltak a skót dudák.
Odamentem az oldalsó ajtóhoz,
megfordultam, és azt éreztem, hogy fogalmam sincs, mit csinálok.
Nem tudom, hogy szálljak le a repülőről.
Érti?
Nem szabadna otthagynunk őket.
VÖRÖS SZÁRNYAK HADMŰVELET, MEGEMLÉKEZÉS 2005. JÚLIUS
Az Egyesült Államok elnöke büszkén adja át
az Ezüst Csillag érmet, a Bíbor Szív érmet,
a Harci cselekményért szalagot és az Afganisztáni hadjáratért érmet
posztumusz a másodosztályú irányzóhelyettesnek,
Danny Dietznek az amerikai haditengerészettől.
Nem ismertem Dannyt, nem találkoztunk.
A felesége, Patsy volt az egyetlen a 11 házastárs közül, aki kiállt beszélni.
Az egyetlen.
És nagyon megható volt a beszéde.
Fiatal volt, 22 éves, és egyértelmű volt.
Le volt taglózva.
Danny, miközben rólad beszélek, pillangók repkednek a gyomromban,
mint a megismerkedésünk estéjén.
Emlékszem, mennyire elvesztem a sötét szemedben.
Sajnálom, hogy így kellett meghalnod.
Remélem, hogy magaddal viszed a földről a mennybe
négy évig tartó, lángoló szerelmünk emlékeit.
Az életemet adnám most azért, hogy veled tölthessek még egy napot,
és egy utolsó csókodért.
Amikor végeztem a középiskolában,
csatlakoztam a haditengerészethez, és amikor megkaptam az első parancsomat,
itt, Virginia Beachen,
megváltoztatta az életemet.
A haditengerészetnél voltam, de fogalmam sem volt a SEAL alakulatról.
Mi az a Navy SEAL? Sosem hallottam róla.
Anyukám elhívott egy sütögetésre. „Csatlakozol hozzánk?”
Emlékszem, hogy azt mondta: „Van itt egy nagyon kedves fiatalember.”
Dannynek hívták, és…
Amikor odaértem, anya bemutatott neki.
És onnantól kezdve elválaszthatatlanok voltunk.
Elképesztő volt.
Nagyon szép, ártatlan szerelem volt.
Megígérem, hogy egy nap újra találkozunk,
és onnan folytatjuk és teljesítjük be a tündérmesébe illő életünket,
ahol itt hagytad.
Szeretlek. Örökké a tiéd. Feleséged, Mrs. Dietz.
Van egy csapatnyi ember, túlnyomórészt ugyanabból az egységből.
Egy törzs tagjai. Aztán jön egy tömeges veszteséggel járó esemény.
Hirtelen sokan közülük nem jönnek haza.
Mihez kezdünk?
Belevetjük magunkat a munkába, és szétrúgunk pár segget.
Ezt fogjuk tenni. Nincs más választásunk.
MARCUS CAPONE FELVÉTELE A BEVETÉSRŐL AFGANISZTÁN, 2005
Amint odaértünk a hadszíntérre, két napra rá már kaptunk egy küldetést.
Közvetlen akció hajnalban.
Lerohanni egy létesítményt.
Helikopterekkel, Black Hawkokkal.
Mindenhol fújt a szél.
Behatolás-specialista voltam. A dolgunk, hogy bejussunk bárhova.
Akár egy kalapáccsal.
Egy kis robbanószerrel.
Vagy sok robbanószerrel.
Olyan, mint amikor kiterül miattad valaki egy focimeccsen,
cseng a füled, és azt érzed: „Ez az, baszd meg!”
Akkoriban a közeli barátaim
és én hadba akartunk szállni.
A Vörös Szárnyak után
kaptunk másfél-két hónapnyi szünetet, hogy kiheverjük az egészet.
Marcus és a többiek átvették a helyünket Afganisztánban.
Németországba mentünk, és odajött az egyik agykurkász.
Mindannyiunknak beszélnünk kellett vele. Kötelező volt.
Kurvára nem volt kedvünk ehhez.
Aztán mind eltöltöttünk vele két órát. Elképesztő volt.
Emlékszem, hogy azt mondta nekünk: „Figyeljetek!
Ha hazaértek, ne hozzatok nagy döntéseket!
Ne vágjatok bele egy új kapcsolatba, ne szakítsatok.
Ne csináljatok semmit, mert még nem dolgoztátok fel ezt a szarságot.”
Aztán persze hazamentem, és mindent tönkretettem.
Elkezdtük a felkészítő kiképzést a szakaszunkkal,
ami borzalmas ötlet volt.
Miután odaértünk a hadszíntérre, teljesítettünk egy küldetést.
Én meg csak nevettem. Nem emlékszem, ki ült a hátsó ülésen.
De megkérdezte, hogy min nevetek.
Mire én: „Hónapok óta ez az első alkalom, hogy tudtam aludni.”
Egy kibaszott pillanatnyi nyugalmam sem volt…
otthon.
Ahogy odaértem Fallúdzsába, éjszaka aludtam, mint a bunda.
Elég fura.
2007-ben a második kiküldetésemre mentem Irakba.
Matty Roberts is a csapatunk tagja volt, aki nagyon jó hírnek örvendett.
És látszott, hogy újra tartozni szeretne valahová.
Úgy tekintettem rá, mintha a bátyám lenne.
Álmodni sem lehetett volna jobb csapatról.
Mintha beválogattak volna a legjobb focicsapatba.
Megvolt minden eszközünk, katonai hírszerzők,
a rendelkezésünkre álltak a legjobb támogató rendszerek.
Ellenség, akiket érdemes üldözni.
Ez motivált minket.
Volt miért felkelnünk minden nap.
Ugyanakkor érzéketlenné váltunk a kockázatra.
DJ SHIPLEY FÉNYKÉPEI A BEVETÉSRŐL
Sokszor kerültem nagyon veszélyes helyzetbe.
Ha 200 méterről rád lőnek, az nem jó. Ha 50 méterről, az sem.
Ha öt méterről, az mindent megváltoztat.
A fickó a sáncon elindult.
- Igen, látom. - Előttetek van.
Oké.
Egyik este küldetést teljesítettünk.
A kopterből látták, hogy páran kifutottak egy mezőre.
Nekünk kellett utánuk mennünk.
Sűrű volt a növényzet.
És magas. Néhol majdnem két méter.
A repülőről megvilágították éjjellátó lámpával a fickót, hogy lássuk.
Mind a földet néztük. Léptünk egyet.
Egy méter. Mindenki suttogott. Hallgattuk, mit mondanak a fülünkbe.
A pilóta beszélt hozzánk, aki egyetlen embert látott a mezőn.
Látta, ahogy megközelítjük.
Egy méter.
Fél méter.
A pulzusunk 190.
Mindjárt kiugrom a bőrömből, annyira félek.
„Jobbról a harmadik, nagyon közel vagy hozzá.”
Egy, kettő, három.
A fickó nincs ott.
Egyszer csak Jay hallott valamit.
Felkiáltott, hogy „hé!”.
Hé!
Amint kimondta, hogy „hé”, a fickó tüzet nyitott.
Szóval odaszaladtunk a traktorgumihoz, ami vagy 5 méterre mögöttem volt.
Egy rakás rosszfiú, akik elhagyták a létesítményt, visszafordultak.
Teljes volt a káosz.
Nem lőhetek vissza. Nem látok senkit.
Az éjjellátóm ferdén áll. A szemem tele kosszal. Szart sem látni.
A szanitéc elesett.
Odarohantam, megfogtam, és elkezdtem visszahúzni.
Aztán eltaláltak.
Megpördültem.
Azt hittem, a karomnak annyi. Hogy elveszítettem.
Amikor lenéztem az éjjellátó alatt, csak a pólóm ujját láttam.
És nem éreztem semmit.
Biztosra vettem, hogy elvérzek.
Fél másodpercig pánikoltam.
„Kurva gyorsan el kell tűnnöm innen.”
Mire a fejemben élő csapattag…
Mintha pofon vágott volna, és azt mondaná:
„Ha itt hagyod, és túléled, többé nem tudsz majd tükörbe nézni.”
Azt mondtam neki: „Elhúzlak, ameddig tudlak.
Ha megállok, te menj tovább!”
Mindenkit berángattam a traktorgumi mögé,
és elkezdünk dolgozni.
Elővettük az elsősegélycsomagokat.
Próbáltunk érszorítókat feltenni.
Matty nagyon vérzett.
Próbáltam érszorítót feltenni Matty karjára.
Ő meg üvöltött. Emlékszem, hogy a földet nézte.
Akkorát rántott a karján a lövés, hogy azt hitte, csak egy csonk maradt.
És közben a fickók folyamatosan lőttek ránk.
Az egyik olyan közel volt, hogy ha kihajoltunk volna,
akkor simán lelő.
Nem tehettünk mást, erősítést kellett kérnünk a levegőből.
Lőjetek rájuk, hogy kijussunk. Nem látjuk.
Több sebesültünk van. Nyissatok tüzet!
A pilóta nemet mondott. „Túl közel van hozzátok, nem lehet.”
Célpont megvan. Veszélyesen közel.
Jay azt mondta: „Ha nem teszed, meghalunk.”
Megadta a monogramját. Juliet Alpha, lőjetek!
- Juliet Alpha. - Engedély megadva. Tüzet nyiss.
Fegyver van náluk!
Oké, rájuk lőttünk.
- Adj még nekik! - Vettem.
Hívtuk a helikoptert, betettünk mindenkit, és felugrottam.
A kopter hátulja úgy nézett ki, mint A Sólyom végveszélyben.
Csak vér és elsősegélycsomagok, töltények és tárak,
szétszórva mindenhol.
Bassza meg!
Rehabra jártam és rengeteg műtétem volt.
És fizikailag helyrejöttem.
Legalábbis azt hittem.
De a mentális állapotom rohadt gyorsan romlott.
Őrület volt. Iszonyatos volt.
Az egyik orvos azt mondta, hogy traumás agysérülésem van.
„Nyilvánvalóan poszttraumás stressztől szenved.
Azt javasoljuk, hogy szereljen le.”
Mondtam, hogy nem akarok, de kiképzőként folytatom.
Habár még a haditengerészetnél szolgáltam, tombolt az egóm.
Iszonyatos bűntudatom volt.
Néha azt kívántam, bár elveszettem volna a karom.
Úgy könnyebb lett volna elfogadni.
Mi ez az agybaj? Mi ez a PTSD szarság? Mi a fasz?
Nem akartam találkozni DJ-vel, sem Marcusszal. Egyikükkel sem.
A fejemben élő csapattag toxikussá vált.
Azt mondogatta: „Kibaszott gyáva vagy. Egy nyomorult vagy, hogy feladod.
A többiek még most is harcolnak.
Te meg itt ücsörögsz.
Mi a fasz bajod van?”
A fejemben a testvériségnek vége volt.
Visszajöttem.
Rögtön észrevettem, hogy szorongok, és hogy depressziós vagyok.
Igyekeztem normálisan viselkedni és általánosítani.
Ez így megy.
Az agysérülés és memóriavesztés miatt, ha valakivel bemutatkoztunk egymásnak,
utána fogalmam sem volt, hogy mit mondott vagy hogy hívják.
- Beszélt erről bárkinek? - Nem.
- Meddig titkolta?
Öt vagy hat évig.
A feleségekkel, akikkel együtt lógtunk Danny szakaszából,
mind elveszítettük a férjünket.
De ott voltunk egymásnak. Legjobb barátok lettünk.
Egyszer a városban vacsoráztak, és felhívott az egyikük.
„Hazajöttek a srácok a tízes csapatból.
Csatlakozol hozzánk?”
Figyelmeztettek: „Patsy is jön. Végre megismerheted.”
„Király.”
„Durván nyomja a sódert. Készülj fel!”
„Oké, túl fogom élni.”
Emlékszem, megjelent a semmiből egy pimasz, fiatal SEAL-tag.
Nem tudta, ki vagyok. Sosem találkoztunk.
És legalább öt percen át savazott engem. Tökéletes volt.
Végül elkérte a számom,
és elkezdett írogatni: „Szeretnélek meghívni egy ebédre.”
És egyik dolog követte a másikat.
Aggódtam, hogy tartani fog ettől Danny miatt.
Nem hittem, hogy tolerál még egy bevetést, de nyíltan megmondtam.
Menni akarok, nem akarom abbahagyni.
És ha ez sok neki, megértem.
Nem akartam még egyszer átélni.
De ő egyszerűen más volt, valahogy…
Volt benne valami, ami miatt újra azt éreztem, hogy hazaértem.
És hosszú idő után ő képes volt újra megnevettetni.
És ez már hiányzott.
Majdnem egy éve voltunk együtt.
Készültem meglátogatni Danny sírját Coloradóban.
Csatlakozni akart hozzám.
Kitett a temetőnél, és elment, nem akart zavarni.
Visszajött értem, és miközben beszálltam,
azt mondta: „Figyelj, nem bánnád, ha megnézném a sírját?
Életében sosem találkoztunk. Szeretném leróni a tiszteletemet.”
Odament a sírjához, és letérdelt.
Láttam, hogy könnybe lábadt a szeme, aztán visszajött a kocsihoz.
Hálaadáskor jöttünk vissza.
Barátokkal és családtagokkal töltöttük.
Féltérdre ereszkedett, és megkérte a kezemet.
Aztán kiderült, hogy azért akart eljönni velem,
hogy engedélyt kérjen Dannytől, hogy feleségül vehessen.
És úgy éreztem,
ha volt bennem bűntudat, amiért továbbléptem,
és vele voltam,
ez csak megerősítette, hogy jó embert választottam.
A 2005 és 2010 közötti időszak nagyon sűrű volt.
A műveletek mennyisége, amiket végrehajtottunk
különleges műveleti egységként…
Rengeteg volt. Havonta több száz küldetés.
Nem volt megállás.
Marcus közel 300 napot töltött távol tőlünk évente.
És amikor hazajött,
akkor határozottan egyre inkább távolságtartó lett.
Sokszor úgy éreztem, hogy nem is igazán akar itthon lenni.
Elképesztő elkötelezettségtől hajtva,
azok közül, akik részt vettek bevetéseken, sokan képtelenek voltak kiszállni.
És mikor ez már pár éve zajlott,
kezdett megmutatkozni, hogy mivel jár, ha valaki nem tart szünetet.
Lelőttek Kabultól keletre egy katonai Chinook helikoptert,
harminc amerikai katona és nyolc afgán halálát okozva.
A katonák között volt 22 Navy SEAL-tag, többségük a hatos csapatból.
Folyamatosak voltak a halálesetek a bevetéseknél.
Elképesztő méreteket öltött.
Nicolas Checque csak 28 éves volt. A Navy SEAL alakulat tagjaként…
A 27 éves David Warsen az East Kentwood Gimnáziumban végzett.
Imádta a családját…
A Navy SEAL első osztályú altisztje, Joshua T. Harris vízbe fulladt
Afganisztánban, 2008 augusztusában. A szülei…
Josh Harris az egyik legjobb barátom volt.
Felderítést végzett.
Kiúszott, rögzítve volt egy kötéllel, de a kötél elszakadt,
és lényegében elsodorta a folyó.
Csak 12 órával később találtuk meg.
Úgy 50 kilométerrel arrébb, a folyó mentén.
Azt hiszem, bűntudata volt, amiért ő túlélte.
Igyekezett minél inkább elrejteni az érzéseit.
Begyógyszerezte saját magát, de nem csak ő, hanem sokan mások is.
Olyan volt az egész, mint az orosz rulett.
Ha bevetésre ment, benne volt a pakliban, hogy nem jön haza.
Emlékszem, elvittük a parancsnokságra…
MARCUS ÉS AMBER FIA
…én pedig csak üvöltöttem.
Üvöltöttem és sírtam.
„Kérlek, ne menj!”
Az utolsó bevetésnél Caden és Maggie is hisztérikusan sírt,
és ez nagyon fájt.
Így hát ideje volt visszavonulót fújni egy időre,
és megpróbálni helyrerázni a családomat.
Ezt a levelet 2013-ban írtam, és a leszázalékolásomat kértem benne.
„Hamarosan vége 12 és fél évnyi haditengerészeti szolgálatomnak.
Ezalatt mindvégig a SEAL alakulat tagja voltam.”
200 KÖZVETLEN AKCIÓ
2 BRONZCSILLAG
HEVES TŰZHARCOK
TÖBBET IS TEHETTEM VOLNA
„Leromlott a mentális állapotom.
Az elmúlt pár évben igyekeztem ezt eltitkolni,
de a hozzám közel állóknak fájdalmasan nyilvánvalóvá vált,
hogy életem számos területén nehezen boldogulok.”
NAGY MENNYISÉGBEN FOGYASZTOK ALKOHOLT
TÚLZOTT ÉBERSÉG
„Rengetegszer előkaptam a pisztolyom a széfből,
csak mert megszólalt a csengő.
Sok közeli barátommal megszakadt a kapcsolatom.
Indulatkezelési gondjaim vannak. Könnyen bedühödöm,
és folyamatosan küzdök a szorongással, rémálmokkal, depresszióval.
De mindezzel együtt büszke vagyok
az elmúlt 13 éves pályafutásomra.
M. Capone.”
Aggódtam azon, hogy hogyan fog boldogulni, ha kilép az alakulatból,
de belekapaszkodtam mindenbe, ami normalizálhatta az életünket.
Apukám akkoriban búcsúzott el a seregtől.
Úgy volt, hogy Texasba költözünk.
Együtt leszünk, egy családként. Minden csodás lesz.
Nagyon hamar rájöttünk mindannyian, hogy ez nem fog megvalósulni.
2001. MÁJUS 1.
Amikor kiválunk a csapatból,
igyekszünk valahogy betölteni a keletkezett űrt.
Unatkozom, szóval csinálok egy videót.
Kezdjük!
Elkezdtem keményen inni.
Antidepresszánsokat írtak fel nekem.
Emlékszem, hogy kidobáltam a bögrém az ablakon, magamból kikelve.
Sosem vert meg, maximum meglökött,
de a tekintete sokszor azt üzente, hogy takarodjak a közeléből.
Ott van az apukám.
Csendben kell lennünk.
Emlékszem, egyik alkalommal
próbáltam kettőjük közé állni,
és el sem tudom képzelni, Caden mennyire retteghetett,
miközben egy szörny üldözte, akire egész életében felnézett.
Bajba keveredtem az iskolában,
sokat drogoztam.
A család őt támogatta.
Ő volt az, aki a háborúból tért vissza.
Az, hogy mi min mentünk keresztül, sosem volt annyira fontos,
mint hogy ő min ment keresztül.
Úgy gondoltam, Ambernek és a gyerekeknek ezerszer jobb lenne, ha nem lennék itt.
Hazajöttem, és ez csak mindenféle gondot okozott.
Mindenkinek.
A gyerekek kerültek engem. Amber nem akart beszélni.
Sokkal jobb életük lehetne, ha én nem léteznék.
Egyik este Marcus kiképzésekről készült régi videókat nézett.
Én lefeküdtem aludni.
Hajnali öt óra környékén bementem hozzá,
és Marcus ott ült egy üres whiskysüveggel
és egy töltött fegyverrel.
És…
felvette, és azt mondta: „Takarodj a közelemből!”
Marcus a Veteránügyhöz fordult.
Alvásvizsgálatokat végeztek.
Képalkotó eljárásokat.
Pszichológiai felméréseket.
Egyik sem vált be.
Tíz különböző gyógyszert szedett.
Hogy tudjon aludni, koncentrálni, legyen energiája,
a rémálmok, a depresszió, a szorongás ellen.
Szedte a gyógyszereket.
Pszichoterápiára járt.
Csinált mindent, amit mondtak neki.
És egyre rosszabbul volt.
FOKOZATOSAN KIALAKULÓ MEMÓRIAZAVAR
Megkaptam a kórlapjait, és találtam rajta egy értékelést.
Marcus azt mondta:
„Sokszor elfelejtem a munkatársaim nevét.”
Ez teljesen lesokkolt.
Kétségbe voltam esve.
Teljesen megváltoztattam a hozzáállásomat.
Elkezdtem az alternatív kezelési módokra koncentrálni.
PSZICHEDELIKUS SZEREK RENESZÁNSZA
A SEAL egy másik tagjának felesége felhívott, és azt mondta:
„Van itt valami, ami érdekes lehet Marcus számára.”
Persze teljesen idegennek hangzott számomra.
Az ibogaint és az ibogát a nyugati orvoslásban
a függőségek kezelésére használjuk
nagyjából 50-60 éve.
A Gabonban élő bwitik
évszázadok óta használják ezt az anyagot
spirituális és gyógyászati beavatási szertartásként.
Az ibogain az afrikai Gabonban őshonos cserje gyökerének kérgében található.
Az 5-MeO-DMT-t pedig
a coloradói folyami varangy mérgéből nyerik ki.
Az ibogainos kezelés fiziológiailag helyreállítja
az idegrendszer működését.
5-MEO-DMT-S KEZELÉS
A varangygyógyszer segít elengedni mindent,
amit az ibogain a felszínre hoz.
IBOGAIN ÉS 5-MEO KEZELÉSI PROTOKOLL 1. NAP: IBOGAIN, 3-5. NAP: 5-MEO-DMT
MI KEZELHETŐ IBOGAINNAL
Szekvenciális protokollt alkalmazva
az ibogain és az 5-MeO-DMT nagyon hatékonynak bizonyult
a traumák kezelésében.
De mindkettő illegális az Államokban,
szóval Marcus el kellett utazzon Mexikóba, hogy kipróbálhassa.
Amikor felvetettem ezt Marcusnak, azt mondta rá, hogy őrültség.
Pszichedelikus gyógyszerek? Timothy Leary, Woodstock meg ilyenek?
Virággal a hajukban táncoló emberek? Ezt egyáltalán nem értem.
OKTATÓFILM
Egy utazót látnak, aki most váltott jegyet
egy nagyon különleges utazásra.
Az ára?
Pár dollár és az agya.
Annyit tudtam a témáról, amit gyerekkoromban megtanítottak.
A pszichedelikus szerek függőséget okozó rekreációs drogok.
Elveszítjük tőlük az eszünket. Kisütjük az agyunkat.
Ez kellene megmentse a harcedzett katonákat?
Nagyon konzervatív keresztény családban nőttem fel.
Ez valami vudu boszorkányságnak tűnt,
ami megnyitja a sötétség kapuit.
Rémisztő volt számomra.
VIRGINIA BEACH, VIRGINIA ÁLLAM
Hazajöttem a 2012-es bevetésről.
Jött a 2013-as év. Lola megszületett májusban.
Engem május 15-én újra hadrendbe állítottak.
Súlyosan megsérültem a bevetésen.
ORVOSI ELLÁTÁSOK, IDŐRENDI DOKUMENTÁCIÓ
Kiszakadt a dobhártyám. Vérzett a fülem és az orrom.
A ROBBANÁS KÖVETKEZTÉBEN
Rengetegszer kaptam agyrázkódást.
REMEGÉS A JOBB KÉZBEN
Robbanások történtek a közelemben,
és ekkorra csúnyán felhalmozódtak az ortopédiai sérüléseim.
Egy francia kórházba mentünk, ahol beraktak egy gépbe.
Kiderült, hogy van egy nagy vérömleny az agyamban. Koromfekete.
Rettenetes fejfájás gyötört, amit a fény hívott elő.
Ha a szemembe világítottak, elhánytam magam.
Megérkeztem Virginia Beachre.
Beléptem. „Isten hozott itthon! Íme, egy négy hónapos gyerek.”
Fogalmam sem volt semmiről, haszontalan voltam.
Nem emlékeztem a nevére.
A megterített asztalnál ültünk és vacsoráztunk,
de nem nagyon szólalt meg.
Azt hittem, ez csak a szokásos hazatérős, bevetés utáni depresszió.
Talán túl sok volt neki.
Végre felnézett, könnyekkel a szemében.
Megkérdezte, hogy mióta tart a vacsora?
Én már befejeztem. Mondtam neki, hogy egy ideje.
Rám nézett, kirohant a szobából, és…
bement a vendégszobába, és magzatpózban zokogni kezdett.
Ezek a srácok nem akarnak gyengének tűnni. Nem ezt várják tőlük.
Nem szabad megnyílni és beszélni erről.
Egyszerűen csak tovább kell csinálniuk a dolgukat.
DJ SHIPLEY FOTÓI A BEVETÉSEKRŐL
Még vagy négy-öt hónapig bírtam,
aztán készülni kezdtünk egy behatolási műveletre.
Az akkori főnököm rám nézett, és azt mondta:
„Szerintem nem kellene részt venned ezen a bevetésen.
Miért nem maradsz itt pihenni?”
Mondom, kizárt.
Mire ő: „Oké, akkor máshogy fogalmazok.
Kurvára nem mehetsz velük.”
Öt nappal később a NICoE-ben voltam.
Ez lényegében egy szupermodern rehabilitációs klinika.
Ortopédiai sérülésekkel is foglalkoznak, de főleg az aggyal.
Alaposan megvizsgálnak, tetőtől talpig, négy héten keresztül.
ÁTFOGÓ PSZICHOLÓGIAI ÉS AGYSÉRÜLÉSEKRE VONATKOZÓ FELMÉRÉS
NEHÉZSÉGET JELENT SZÁMÁRA A TÚLZOTT ÉBERSÉG ÉS KERÜLI A TÖMEGET.
ERŐS DÉJÀ VU ÉRZÉSE VAN, HA MAGAS FŰBEN SÉTÁLTATJA A KUTYÁIT,
MERT EGY KORÁBBI BEVETÉSRE EMLÉKEZTETI.
Felírtak mindenféle gyógyszert, és megmentettek.
JELENLEGI GYÓGYSZEREK
Szükségem volt ezekre az eszközökre, hogy tartani tudjam magam a nyugdíjig.
Amikor visszajöttem, remekül voltam. Felkészültünk, és jöttek a bevetések.
Még négy váltást végigcsináltunk.
Minden, amit az ibogainról olvastam, borzalmasan hangzott.
Rengeteg személyes történet szólt arról, hogy a páciensek alámerültek
a pokol legmélyebb, legsötétebb bugyraiba
a 12 órás alkalmak során.
Még veszekedtünk is miatta.
Mondtam Ambernek, hogy ez konkrétan őrültség.
És ez így ment nagyjából egy évig.
A gyerekeink végignézték ezt, és tarthatatlan volt a helyzet.
Szóval végül azt mondtam neki,
hogy ha nem próbálja ki,
elmegyek, a gyerekekkel együtt.
Úgy érzem, mindent megpróbáltam.
Az ember bármire hajlandó,
ha ennyire kétségbe van esve.
Annyi kezelésen járt már és olyan sok mindent kipróbált.
Úgy éreztem, ez baromság. Úgysem ér semmit.
Milliószor hallottam már ezt.
NEMZETKÖZI HATÁR
A mexikói protokoll szerint először ibogaint kapunk.
AMBIO KLINIKA
Aztán pár nappal később 5-MeO-DMT-t adnak,
amit más néven „varangynak” neveznek.
Ott volt a terapeutám, egy sürgősségis orvos, egy ápolónő.
Aznap éjjel én csak annyit akartam…
Szerettem volna ép, egész emberré válni.
Megszólalt a zene.
Hátradőltem az ágyban, és csak vártam.
Vártam, de fogalmam sem volt, mi fog történni.
Emlékszem, egyszer csak
hangos, láncfűrészszerű zúgást hallottam, és teljes káoszba kerültem.
Mintha újra és újra tökön rúgtak volna, és nem tudtam elmenekülni.
Képek kavarogtak előttem, mintha kártyalapok lennének.
Több ezer kép, baromi gyorsan.
Láttam képeket a gyerekkoromból.
Láttam képeket apámról.
Talán történt valami akkoriban.
Talán valamiféle incidens.
Aztán megjelentek képek Joshról.
Nem szoktam erről beszélni, de át kellett volna kelnem a folyón.
Én kellett volna legyek az, aki megkeresi a helyet,
ahol át tudunk jutni, de akkor épp nem voltam ott.
Ez egyértelműen súlyos teherként nehezedett a lelkemre.
De ez egy látomás volt róla, a mosolygós arcával, göndör hajával.
Egy vidám kép róla. Mintha jól lenne.
Képes voltam életem nehéz pillanatait más szemszögből nézni.
És rájöttem, hogy egyik sem az én hibám volt.
Megkönnyebbültem.
Olyan volt,
mintha töredezettség-mentesítenék az agyamat.
Az összes fal, amit felhúztam, a páncél, amit felvettem, mind eltűnt.
Az ego eltűnik,
és megjelenik a tiszta verziónk,
aki mindent szeret.
Oldottnak, könnyűnek éreztem magam.
Mintha új nap kezdődött volna.
SAN DIEGO, KALIFORNIA
Amikor apa visszajött, nem is tudom, hogy írjam le, milyen volt.
Valahogy sokkal békésebb volt a kisugárzása.
A tekintete…
kevésbé volt kiüresedett.
Sokáig, ha ránéztünk, olyan volt, mintha ott sem lenne.
Amikor láttuk, hogy apám tényleg igyekszik,
mindenki elkezdett dolgozni saját magán.
A családunk elkezdett újra működni, amint jobban lett.
Az ibogainos élményem után, amikor megláttam Ambert,
az volt hozzá az első mondatom,
hogy minden barátunknak, akiről tudjuk, hogy nincs jól,
szólnunk kell erről, hogy jobban lehessenek.
Valahogy így kezdődött.
STANFORD EGYETEM
Találkoztam Marcusszal és Amberrel.
Fél órát beszélgettem Marcusszal.
Szerény, nagyon figyelmes,
A LABOR IGAZGATÓJA
és abszolút hétköznapi fickónak tűnt.
De Amber elmondta, hogy egy villanykörtét sem tudott becsavarni
a mexikói kezelés előtt.
Nagyon rossz állapotban volt, és most teljesen jól van.
Ez az, ami megragadta a figyelmem.
Ez egy olyan pillanat az orvostudományban,
amikor bátorság kell ahhoz, hogy belevessük magunkat.
Ami az egység többi tagját illeti, a katonák hány százaléka
halt meg, sebesült meg vagy tűnt el a katonai beavatkozások közben?
Úgy 25-30%-uk.
Egy átlagos héten mennyiszer érzi azt, hogy nem kapcsolódik másokhoz?
Hogy érdektelen, eltávolodott.
- Minden nap. Igen. - Minden nap?
Lényegében állandóan.
Érez bűntudatot?
KEZELÉS ELŐTTI INTERJÚ
Azt hiszem, igen.
Vagyis tudom.
Ez az első humán idegtudományi kutatás az ibogainról.
Most az a cél, hogy megvizsgáljuk,
mennyire kezelhetők vele a pszichiátriai neurológiai betegségek,
amelyektől a veteránok szenvednek, ugye?
Sok veterán ki volt téve több robbanásnak is.
Az iraki és afganisztáni konfliktusokban jellemző volt a traumás agysérülés.
TRAUMÁS AGYSÉRÜLÉS VILÁGSZERTE ÖSSZESEN
Bűntudat és szégyen érzése kapcsolódik a katonai szolgálatához?
- Igen. - Oké.
Sok bajom van azzal, hogy…
az életem milyen irányt vett, amikor a SEAL tagja voltam.
Mikor is kezdődtek önnél a folyamatos fejfájások?
- 2007-ben. - 2007-ben.
Igen.
Általában…
Most csak az egyik agyféltekémet érinti.
A fejemnek ez az oldala folyton fáj.
- Oké. - Sosem szűnik.
Egy pillanat!
Basszus!
Futás fel a dombra!
MATTY ROBERTS FELVÉTELE A KIKÉPZÉSRŐL
Magasba a fegyvereket!
Sokan azért vágtunk bele, mert úgy éreztük, passzol hozzánk.
Erre születtünk.
De valójában ez is csak a sok kabát közül, amit magunkra öltünk az életben.
És idővel le kell vennünk.
Részemről én levettem.
Ki a szar vagyok nélküle?
Elmegyek dolgozni, aztán edzeni, aztán hazamegyek, és ülök a kanapén.
Folyton a múlton rágódom. Mást sem csinálok.
Képtelen vagyok a jövőre koncentrálni.
Mert kurvára nem érdekel, mi fog történni.
Van annyi eszem, hogy tudjam, nem élhetem le így az életem.
De fogalmam sincs hogyan…
kerüljek ki ebből.
Ha érthető, mire gondolok.
2018-ban leszázalékoltak. Otthagytam a csapatot.
Csináltam egy gördeszkás céget.
Látszólag mindenem megvolt.
Gyönyörű feleségem, két egészséges gyerekem.
Ép karom és lábam. Gyönyörű házam.
Nem volt okom panaszra. Kivéve, hogy meg akartam halni.
Ha otthagyjuk a csapatot, minden értelmét veszti.
Nincs miért kikelni az ágyból hajnali 5-kor.
És ez letaglóz.
Rettentő mélyre kerültem.
Ajándéknak tekintettem volna a végstádiumú rákot.
Valószínűleg már nem a feleségeként tekintett rám, hanem gondozóként.
Estére már teljesen kimerültem. Le akartam feküdni. Én csináltam mindent.
És anya is voltam.
Meg kellett védenem őket és menedzselni a dolgokat,
anélkül, hogy észrevennék, hogy apa összeomlott.
Nekiszegeztem a kérdést: „Mi van veled? Kérlek, avass be!”
Mire ő: „Folyamatosan arra gondolok, hogy öngyilkos akarok lenni.
Ebben a pillanatban is erre gondolok.”
Mondom, oké.
Úgy éreztem, itt a lehetőség, hogy segítséget kérjünk neki,
mert ez már egy segélykiáltás volt.
Azoknak, akik nem tudják, a SEAL közösség elvesztette
két tagját öngyilkosság miatt az elmúlt két hétben,
közösségünk két nagyon szeretett tagját, és…
Túl sokszor fordul elő.
Gondoltuk, jó lenne kiadni egy közérdekű közleményt,
és elmondani, hogy visszajöttünk már páran a szakadék széléről.
Remélem, sokan fogják látni,
remélem, néhány csapattársunk is,
akik küzdenek, és azon gondolkodnak, hogy feladják,
de még nem teszik meg.
Szóval… hát igen.
- Átvegyük? - Igen, lássuk!
Oké.
Nehéz hetek állnak közösségünk tagjai mögött.
Újabb két csapattársunk lett öngyilkos.
Mindannyian küzdünk valamivel és van egy történetünk.
Nem kell egyedül küzdened.
Hadd harcoljunk veled!
A szeptember 11-i terrortámadás óta 7100 emberünk esett el a harctéren.
Ugyanezen időszak alatt
nagyjából 30 100 veterán követett el öngyilkosságot,
és a számuk naponta körülbelül 22-vel nő.
Szóval ha kiszámoljuk, lényegében 4,3-szor több
szolgálatot teljesítő katonát vagy veteránt veszítünk el
öngyilkosság miatt, mint az ellenség elleni akciókban.
Valahogy 2019 végén Amber és Marcus csináltak egy videót.
Emlékszem, DJ-vel az ágyban voltunk.
Láttam Amber Instagramján.
És sírtam.
Rengeteget. Patsy zokogott.
2003 végén, 2004 elején ismertem meg Marcust.
Úgy nézett ki, mint egy NFL sorhátvéd,
és kivételes Navy SEAL-tagnak tartották.
A videóban elmondta, mennyire sötéten látta a dolgokat,
és mennyire rosszul volt. Elképesztő volt az őszintesége.
Addig úgy éreztem, én vagyok az egyetlen a csapatban, aki szenved.
Ekkor hívtam fel Ambert,
és megkérdeztem, hogy tudna-e segíteni.
Könyörögtem neki: „Be tudod juttatni?”
Patsy azt mondta: „Ha szeretsz, megpróbálod.”
Elég fura ezt mondani.
Ha szereted a feleséged, Mexikóba mész pszichedelikus szereket szedni.
Remélem, minden jól alakul ezen a héten, és…
Én is.
- Várom vissza a kezelés után. - Én is. Nagyon izgatott vagyok.
A gyógyszerekről lejönni volt a legnehezebb.
Vagy 60 tablettát szedtem be naponta.
Mindet le kellett tenni.
Ironikus módon érkezéskor csinálnak egy drogtesztet.
Adderallra, stimulánsokra.
Hogy bele ne haljunk a kezelésbe.
- Jó. - Igen?
Az ibogainnal kezdtük.
Körbeültünk egy tábortüzet.
Hálát adunk az iboga növényért és a bwiti hagyományért.
De annyira mesterkéltnek és furának éreztem.
Nem hittem el, hogy ezt csinálom.
Mondom, jó.
Elmondtuk, mitől akarunk megszabadulni, felírtuk egy papírra, bedobtuk a tűzbe.
Én üres papírt dobtam a tűzbe.
Mondom, én ugyan le nem írom, mitől akarok megszabadulni.
Képtelen voltam.
- Mitől? - Mindentől.
Bevettük az ibogaint. Felmentünk, szemfedőt húztunk, és hátradőltünk.
Hangtálakkal zenéltek, meg minden ilyesmi.
Azt hittem, valamit rosszul csináltam.
Feküdtem ott egy darabig. Mintha méhek zümmögtek volna a fülemben.
Mondták, hogy ezt fogjuk hallani, aztán semmi.
Elaludtam.
Legalábbis azt hittem.
Egy adott ponton ez a gyógyszer felvisz a tetőpontra.
Ahonnan leesel.
Egyszer csak fiókok szálltak körülöttem.
Szivárványszínűek voltak, tele emlékekkel, gondolatokkal.
Fejest ugorhattam bármelyikbe.
Bárhová visszarepíthettem magam.
Ahová csak akartam. Bárhová.
Ott voltam.
Találkozni akartam a halott barátaimmal. De nem tettem meg.
Az ember elveszíti eközben az időérzékét, de sok időt töltöttem
a The Wonder Years forgatásán.
Viccelsz? Tudod, mennyit költöttem a kocsira?
Fred Savage. Ő és Wendy.
Mikrózható készételeket ettek. Minden, ahogy volt.
Ültem a barna kanapén, és csak néztem őket.
Átlagos családként éltek, a suliról beszélgettek.
Mi történt a buszon, mi várja őket a munkahelyen.
Egy hétköznapi családi vacsora. Teljesen lenyűgözött.
Normálisnak éreztem magam.
Talán ilyen családot akartam, mert a tévé előtt nőttem fel.
Arra gondoltam, ha ezt meg tudom teremteni a gyerekeimnek,
akkor jobb helyzetből indulnak, mint én.
Nem jöttek elő jelentős emlékek a 13-14 éves korom utáni időszakból.
DJ!
Birkózópáros.
Láttam minden alkalmat, amikor apám ócsárolt,
vagy megpróbált mindenki előtt megalázni.
Sosem jutsz be a seregbe.
Minden nekem csapódott, újra és újra.
Várj csak, amíg hazarángatom a szánalmas kis segged.
Volt egy kéthektáros farmunk, egy óriási mezővel.
Nekem kellett ott füvet nyírnom.
Korán reggel csináltam. Harmatos volt a fű.
Hármat előre, majd vissza.
Órákba telt.
Több tartálynyi benzinbe.
Éreztem a virginiai párát.
Éreztem magamon a póló súlyát.
A fák környékén kitüremkedtek a gyökerek.
Levágtam az egyik gyökeret.
Kattogni kezdett a fűnyíró.
Apám meghallotta.
Nagydarab ember volt.
Volt vagy 110 kiló, tele volt tetoválva.
Rohant felém.
A szar is megfagyott bennem. Azt hittem, meg fog ölni.
Láttam, ahogy megragadja a fogantyút, a feje fölé lendíti a gépet,
aztán földhöz vágta és ripityára törte.
Éreztem, ahogy sugárzik belőle a hév, és hogy milyen kurva dühös rám.
Képes voltam ezt átfordítani, és már nem ő üvöltött velem.
Én üvöltöttem Lolával.
Pontosan ugyanazt csináltam.
Emlékszem, hogy összetörtem egy babaházat, millió darabra zúzva.
Az arcom az övét tükrözi.
Aztán változott a kép, és láttam, hogy bejön Patsy.
Éreztem az érzéseit.
…a megismerkedésünk estéjén…
Éreztem a traumát, amit átélt.
A traumát, amit én okoztam.
Annyira sajnálom…
Minden esetet, amikor apám megcsalta az anyámat.
Én is megcsaltam Patsyt.
Több viszonyom volt mindenfelé.
Tiszta volt a fejem és fókuszált voltam. Pontosan tudtam, mit kell tennem.
Haza kellett mennem, és elmondani neki mindent.
Összepakoltunk. Visszavezettünk, át a határon.
Aznap este 17 órakor indult a gépünk.
Mindenki félrevonult felhívni a feleségét.
Boldogan sziáztak a telefonba. Az én hívásom hangpostára kapcsolt.
Hívtam a vezetékesen. Semmi.
Hát jó.
Kaptam egy e-mailes értesítést.
„Az Instagram-fiókod jelszava megváltozott.”
Nem rémlett, hogy módosítottam.
Megnéztem, és láttam, hogy a kamuprofilomról van szó.
Amiről Patsy nem tudott.
Amin a viszonyaimat intéztem.
Most már tudja.
Tudtam, hogy aznap este kapja meg az ibogaint Mexikóban.
Agyalni kezdtem.
Miért most kért segítséget négy év után?
Mi váltotta ezt ki?
Bele tudtam nézni az e-mail-fiókjába.
Sohasem csináltam ilyet.
És ez…
Sokkolt a dolog. Le sem tudom írni, milyen érzés volt.
Ezt csak az értheti meg, aki keresztülment ezen.
Mint amikor bekopognak a hírrel, hogy meghalt a férjed.
Ezt az érzést csak az ismeri, akit elárultak.
Nyilván elvesztettem őt.
Az én DJ-m nem tenne ilyet velem.
Leszálltunk Norfolkban. Autóba ültünk, és visszavezettünk.
Mindenkit várt a felesége, kivéve engem.
Felmentem az emeletre, benyitottam az irodámba,
és ott volt vagy 20 kartondoboz, a padlótól a plafonig feltornyozva.
Mindegyikre felírva, hogy mi van benne: nadrágok, pulóverek, pólók, cipők, minden.
Nem fog visszafogadni. Ezt nem lehet átvészelni. Túl messzire mentem.
Kimentem az óceánpartra.
Leparkoltam egy privát partszakaszon, egy kapu elé, és csak ültem ott.
Átgondoltam mindent, amit valaha tettem, a szertartáson átélteket,
mindent a kettő között, és a falakat, amiket felhúztam.
És Patsy felhívott, pont akkor.
Bassza meg!
Láttam, hogy megérkezett, és leparkolt 5-10 méterre tőlem.
A lenyitható hátsó ajtón ültem.
Láttam, hogy lehajtott fejjel ül, és ott van a pisztolya mellette.
Csak ennyit bírt mondani: „Hogy tehetted ezt velem?”
És zokogni kezdett. Én is.
Levette a napszemüvegemet.
Ekkor láttam meg őt négy év után először.
A tekintete mindig sötét volt és szomorú, és kiüresedett.
Hátrébb lépett, én meg azt mondtam: „Patsy, kurvára sajnálom.”
Leült, rám nézett. Két órán át ültünk a furgon hátuljában.
Leült, és azt mondta:
„Mondd el!”
- „Micsodát?” - „Mindent.”
„Az egészet, minden részletet.”
Nem akartam eltűnni az életéből és abban az állapotban otthagyni.
Sok mindenen mentünk keresztül,
és végre sikerült, végre találtunk valamit, ami segített neki.
Keményen küzdöttünk ezért,
szóval nem voltam hajlandó elengedni azt, amit együtt felépítettünk,
és a férfit, aki letérdelt Danny sírjánál, hogy megkérje tőle a kezem.
Sajnos engem is elkapott a depresszió.
Nem tudom, miért, de jön, aztán elmúlik.
De vannak nagyon rossz napjaim.
Ez egy tévhit a pszichedelikus gyógyszerekről.
Hogy instant megoldást nyújtanak. Beveszel valamit, és meggyógyulsz.
Megnyitja az embert.
Kapsz egy új, fehér vásznat, amire azt festesz, amit akarsz.
De az utána jövő időszakra fel kell készülni.
Helyre kell tenni a dolgokat. Különben az ember visszaeshet.
Ezt mind végig kell csinálni, miután felszínre hoztunk dolgokat.
Jól nézel ki. Jobban, mint legutóbb.
Szerintem rosszabbul.
Azt hiszem, jól vagyok.
Vannak rosszabb napok. De a fizikai része eszembe sem jut.
Csak a mentális része.
Őszinte leszek. Azt hittem, a 2007-es bevetésünk
nagyban hozzájárult ahhoz, hogy mélyre kerültem.
Nem beszéltünk róla. Nem értékeltük ki utólag.
Volt egy ötperces beszélgetés, és többé sosem említettük.
Találkoztunk veled a kórházban. Engem hazarepítettek.
Nem beszéltem a Vörös Szárnyakról.
- Nem. - Soha.
Hajlandó lennél elmenni Mexikóba?
Talán.
A saját fejünkbe bezárva lenni…
Mintha bezárnánk az ajtót, de odaadnánk másnak a kulcsot.
És meddig tart az egész, 13-14 órán át?
Vagy bármeddig is.
Az tőled függ, és hogy mennyire készültél.
A tapasztalatom alapján azt szoktam mondani,
hogy mivel még nem próbáltad, adj bele mindent!
Kemény arcokkal csináltuk végig. A legtökösebbekkel, akiket ismerek.
Brutál komoly dolgok kerültek szóba.
- Mennyire kapcsolódtak a sereghez? - Semennyire. Gyerekkori traumák.
És kurvára megdöbbentő volt hallani.
„Negyven éve élsz együtt ezzel, baszki?”
Mi bizonytalanít el a leginkább?
Gyerekkori vagy katonai traumák gyötörnek?
Szerintem minden.
De ha magadban tartod, az kurvára nem segít.
- Végigcsinálod újra? - Ha bevállalod, akkor benne vagyok.
Nem bízom senkiben. Bármelyik jó barátom tanúsíthatja.
De ha egy cimborám mond valamit, abban megbízom.
Szóval ha ez az őrült, hippi szarság segít,
ha nekik segített,
talán ki kéne próbálnom.
Most ezt gondolom.
Sosincs vége.
Hol van Matty? Mégis ki akar hátrálni?
Büszke vagyok rád.
Remélem, nem szarok be a kamerák előtt.
Nem lesz gond.
Jól van.
Olyan, mintha bevetésre készülődnétek.
Én is úgy érzem.
Matty miatt mentem, remélve, hogy rávehetem.
Részemről én fényévekre vagyok attól, ahogy 2019-ben éreztem magam.
De mindig lehet jobb.
Hogy állsz a ma estéhez, Marcus?
- Csodásan érzem magam. - Igen, mert tudod, mire számíthatsz.
Ott leszek nekik és támogatni fogom ezt a két remek embert.
Hogy érzed magad, Matty?
Nem tudom, hogy várom-e vagy félek tőle.
- Próbáltál már bármi hasonlót? - Nem.
Semmit?
Néha előfordul, hogy megjelennek mások.
Más emberek.
Máskor hangokat hallasz,
vagy úgy érezheted, mintha interakcióba lépnél valamivel.
Egyfajta párbeszédbe kerülsz a gyógyszerrel.
Ki fog meríteni fizikailag? Nem tudok majd felkelni?
Ha hozzá vagy szokva a nehéz helyzetekhez,
szerintem megvan a kellő mentális erőd, hogy átvészeld, de azért nehéz.
Igen.
Jézusom! Mire vállalkoztam?
Jól van, uraim. Isten hozott titeket! Örülünk, hogy itt vagytok.
Megtisztelő.
Ettől akarok megszabadulni.
Szégyen, bűntudat, önbizalomhiány,
a múlt megbánása, megoldatlan konfliktusok.
IBOGAIN SZERTARTÁS, 1. NAP
Szeretném megtalálni a belső békémet.
Újra átgondolni, hogy mi a fontos.
A következő 40 évemet a családomnak és barátaimnak szentelni.
Egy napot sem fogok elvesztegetni.
Nem szeretek szónokolni.
De a legfontosabb dolog, hogy nem akarok többé félelemben élni.
Ámen!
Marcus, mint valaki, aki végigcsinálta már párszor, mondasz pár biztató szót?
Minden nap hálát adok érte, hogy a gyógyszer öt éve megszólított.
És hogy átadhatom a barátaimnak, akiket szeretek, a testvéreimnek,
a csapattársaimnak.
Megérdemlitek a boldogságot
és egy jó életet.
Ott van bennetek. Szeretném, ha ma meggyógyulnátok.
Sosem dolgoztam fel a Vörös Szárnyakat.
És sokáig képtelen voltam tükörbe nézni.
- Minden oké? - Igen.
- Jó utat! - Kösz, haver.
Magunkkal cipeljük a barátaink testét.
Ez sosem szűnik meg.
Sosem múlik el.
Hihetetlen, hogy vittem utána egy szakaszt.
Ez őrület.
A csapat tagjának lenni volt a mindenem, most meg kurvára szabadulnék tőle.
Válaszokat akarok kapni dolgokra, amikre eddig nem sikerült.
Láttam egy csapatnyi embert.
Egyikük elkezdett elsétálni.
Mintha tükörbe néztem volna.
Csak bámultuk egymást.
És ez újra és újra megismétlődött.
Amíg el nem hánytam magam.
Ha valaki így nézne rám nyilvános helyen,
azt nagyon nem venném jó néven.
Talán az egóm volt.
Az egónk az, ahogy önmagunkat érzékeljük a világban.
A tapasztalataink formálják.
Egy kibaszott szörnyeteg.
És már nem tetszik.
- Normális, hogy ideges vagyok? - Igen.
- Persze.
Én már csináltam, mégis ideges vagyok.
Azt szoktam mondani, hogy az ibogain lecsiszol belülről,
aztán az 5-MeO gyengéden políroz rajtatok.
5-MEO-DMT-KEZELÉS, 3. NAP MÁS NÉVEN „A VARANGY”
Mintha rácsatlakozhatnánk a létezés óceánjára.
Szerintem nagyon jó abban,
hogy lebontja a köztünk és minden más között álló korlátokat,
ami csak egy pszichológiai gát.
Egyszer egy kiváló szakember azt mondta: „Úgy érezheted, hogy felrobbansz.
Akkor robbanj fel!
Úgy érezheted, hogy meg fogsz halni. Akkor halj meg!”
Pontosan ez lenne most a cél.
Köszönöm.
Bassza meg…
Nincs más, csak szeretet, haver.
Ez az, amit mindig is érezni akartam.
Gyere ide! Hála az égnek!
- Igen. - Köszönöm.
- Köszönöm szépen. - Hogyne.
- A gyerekeim is köszönik. - Tudom, haver.
Szeretlek, tesó. Szeretlek, testvér. Szeretlek, haver.
Bassza meg!
Sok dolog vár még rád. Szép munka, haver!
Engedd el!
Jól van, elég volt.
Maradj benne!
Fogalmam sincs.
Még benne vagy.
Ez nem jó.
El fog múlni.
- Még mindig a háborút keresem. - Minden rendben.
Semmi gond.
Gondoltam, hogy nem a seregből ered minden,
de nem arra számítottam, ami feljött.
Mintha egy szobában lennék, fenntartva különböző elvárásokat.
„Gondoskodj erről! Ezek itt a problémáim.”
Aztán jön a varangy, és közbelép.
Ezek csak függönyök.
Elhúzta őket az útból, és azt mondta: „Ne aggódj ezek miatt!
Mi van mögötted?
Az a rozsdás doboz ott hátul,
kibaszott láncokkal és tele pókhálóval,
aminek a padlóra szivárog a tartalma, erről fogunk inkább beszélni.
Erről fog szólni ez az egész, nem arról.”
Bassza meg!
Sok minden volt benne.
Gyerekkori szarságok.
Traumák.
A családom semmit sem tudott róla.
Már rég hátat fordítottam a hitemnek.
A hitem nagyon régen megtört.
Elegem van a félelemből.
Csak erre emlékszem.
Nincs benned több félelem.
Vége van.
Vége.
Vége van, Matty.
Már rég vége.
Le akarsz feküdni?
- Legyetek itt mellettem. - Oké. Akkor nem mozdulunk.
Mesélne egy kicsit arról, hogy milyen volt?
A vége felé megmutatta a lelkemet,
megmutatta a testemet és megmutatta a tudatomat.
„Készen állsz rá, hogy újra teljes legyél?”
És metafizikailag újra összerakott.
Részemről én megláttam a perspektívát a fiatalemberekben,
akik szemben álltak velem a csatatéren.
Megmutatta nekem a másik oldalt.
Ha nem bántalmaznánk a gyerekeket, lenne egyáltalán katonaságunk?
Ez a kérdés foglalkoztat.
A kezelés óta szokta lehangoltnak érezni magát?
Nem.
A legkevésbé sem.
Egyáltalán nem.
És ha tükörbe néz? Van különbség?
Igen, szeretem magam.
Ma reggel fogmosás közben mondtam is magamnak.
Nem tehetek róla. Csak úgy árad belőlem.
Újra fény van a szememben, amit gyerekkorom óta nem láttam.
Köszönöm.
Az alanyok túlnyomó többsége nemcsak hogy reagált a kezelésre,
de már el sem érik az enyhe súlyosságú PTSD szintjét.
Könnyűnek érzem magam. Eltűnt a feszültség a testemből.
A 12 éven át tartó fejfájásom megszűnt.
Úgy éreztem, regenerálódik az agyam.
Mintha nőne, vagy ilyesmi.
Mióta utoljára beszéltünk,
felmerültek önben önkritikus gondolatok, bűntudat, kudarc érzése, önostorozás?
Nem.
Önkritika, kudarc érzése, önostorozás?
- Önmarcangolás? - Nem.
Felmerült önben, hogy árt magának vagy meg akar halni?
Mi a helyzet ezen a téren, történt változás?
Igen.
Istenem!
Ez teljesen megszűnt.
El sem hiszem, hogy ilyen mélyen voltam.
Igen.
Nagyobb mintaszámra van szükségünk.
És jobb lenne több időponttal megnézni.
Akkor jobban átlátnánk, hogyan is néz ki ez valójában.
Ez volt az első próbálkozás.
Még rengeteg munka vár ránk.
De már maga a gondolat, hogy létezik egy eszköz,
ami ilyen szinten képes gyógyítani az elmét, az példa nélküli.
HAT HÓNAPPAL A KEZELÉS UTÁN
Kíváncsi vagyok, hogy van.
Mexikó kurvára nem kímélt.
TERAPEUTA
De érzem, hogy képes vagyok kapcsolódni mindenhez.
- Igen. - Mindenhez.
És újra közeledni kezdtem a hitem felé,
aminek korábban hátat fordítottam.
Közel jártam a halálhoz.
A halál rémisztő,
de Mexikó után rájöttem, hogy az élettől még jobban féltem.
Ez gyerekkorom óta így volt.
Ez motivált mindent, amit tettem.
Azért lettem ilyen, mert ijesztő és veszélyes akartam lenni.
Olyasvalaki akartam lenni,
akinek nem kell aggódnia azon, hogy áldozattá válik.
Érti?
És azt hittem, így nem félek majd.
Hogy így többé nem kell majd félnem. De ez hazugság volt.
Hazugság volt.
Továbbra is folyamatosan féltem.
Szerintem mind ártatlannak születünk.
Aztán elkezdődik az életünk.
Elkezdünk hallgatni a hangra a fejünkben. Aztán átveszi fölöttünk az uralmat.
Ha mélyre kerülök,
ahelyett, hogy fogoly lennék, megfigyelőként vagyok jelen.
De többé nem kell csapdába ejtsen.
Gyere, te kis bolond!
Közel 400 veteránnak segítettünk.
Idén hamarosan elérjük a 125 főt.
Újra képesek kapcsolódni.
Úgy érzik, az életüknek újra van célja és értelme.
És minden veterán, akit támogatunk,
ismer kettő-öt másik veteránt, aki szenved.
Meg akarják osztani a barátaikkal.
Mi a helyzet?
Hogy vagy?
HA ÖN VAGY EGY ISMERŐSE ÖNGYILKOS GONDOLATOKKAL KÜZD,
A WWW.WANNATALKABOUTIT.COM OLDALON HASZNOS INFORMÁCIÓKAT TALÁL.
A feliratot fordította: Kiss Orsolya