Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg må spørre deg.
- Om opplevelsene dine i strid. - Greit.
INTERVJU FØR BEHANDLING
Dette er vel den jævlige delen?
Hvor ofte skjøt du på fienden da du var i militæret?
Mange ganger.
- Så du noen gang at folk ble truffet? - Ja.
Hvor ofte var du i fare for å bli fanget, overmannet, skadet eller drept?
Én til to, tre til tolv, tretten til femti eller flere ganger?
Femtién eller mer.
Har du hatt pessimistiske eller selvkritiske tanker?
Absolutt.
- Engstelig eller nervøs? - Ja.
Har du brukt medisiner mot det?
Ja, sovemedisin og muskelavslappende.
Det fløt som elver i SEAL-teamene.
Når jeg ser i speilet, ser jeg ingenting, bare et skall av noen som later som.
- Har du følt deg trist eller ulykkelig? - Trist, ja.
Tenker jeg av og til at det ville vært bedre om jeg ikke våknet? Ja.
Jeg løy da du spurte om jeg har villet ta livet av meg.
Jeg har villet det.
- Har du brukt hallusinogener før? - Nei.
Nei.
"JEG ER VANT TIL Å LIDE NÅ.
JEG HAR MÅTTET TÅLE SÅ MYE I BØLGER OG KRIG.
LA DETTE NESTE EVENTYRET KOMME."
- ODYSSEUS ODYSSEEN AV HOMER
I BØLGER OG KRIG
Marcus,
fortell om din første erfaring med psykedelisk behandling.
Først lurte jeg bare på hva som foregikk. Når begynner det?
Så begynte jeg å få en summing rundt ørene.
Plutselig var jeg i hyperdrive til forskjellige deler av livet mitt.
Det var mange kjappe bilder av alt.
Navy SEAL ledende kvartermester Joshua T. Harris druknet i røft farvann
i Afghanistan i august 2008…
Der er faren min.
Ja da!
Det er faren min.
Medisinen får frem ting som den vil at du skal se, uten at du vet hvorfor.
Men den forteller alltid historien.
Under behandlingen var jeg ganske kvalm i timevis.
Terapeuten sa at hun ikke hadde sett noen ha det så tøft
på sine 20 år sin lege.
Jeg vet ikke om det var bra eller dårlig. Jeg tok det som en ære
at jeg hadde mye å jobbe med.
Jeg vil bli en Navy SEAL
NAVY SEAL-UTDANNING CALIFORNIA
Jeg vil klippe av meg håret Jeg vil klippe av meg håret
Jeg vil bli en Navy SEAL
Løp med meg hvis du tør
Tid for å surfe!
Navy SEAL-utdanningen er noe
av det mest fysisk og mentalt krevende i verden.
Det er det attraktive.
Vi startet med 175 kandidater
og endte opp med 23.
Kom opp.
Få ham opp.
Kom tilbake.
Kom til lyset.
Det er mange som får varig mén etter SEAL-utdanningen.
Men jeg tvilte aldri. Jeg tenkte aldri på å slutte.
Betingingen startet i tidlig alder.
Du måtte lykkes. Du måtte score en touchdown.
Du måtte slå home runs for å bli akseptert, for å bli elsket.
Jeg følte at jeg måtte innfri for å bli akseptert i familien.
Jeg var en høy, tynn gutt som ble mobbet av andre.
I syvende klasse fikk jeg nesen brukket av skolens bølle.
Så gikk jeg fra å være 81 kg og 1,93 høy
til å bli 100 kg.
Jeg fikk ikke mer dritt etter det.
Lidenskapen jeg hadde da jeg kom til SEAL-utdanningen, var utrolig.
Måtte jeg løpe 16 km, 21 km, eller svømme 9 km?
"Greit. Da må jeg vel det."
Hvis jeg ser på speedometeret, kjører vi faktisk under null.
Vi skal ikke drepe dere. Ikke med vilje, mener jeg.
Vi skal bare ta armhevinger. For alltid.
Faren min var SEAL.
I enkelte øyeblikk var han fantastisk.
Andre ganger var han et mareritt å være rundt.
Pappa var i militæret og mye borte. Mer enn 300 dager i året.
Jeg var mye alene. Så mye på TV.
Da jeg var 17, fløy jeg til California og vervet meg i marinen.
Man glemmer hvor ung man er når man er 17.
PAPPA ER EN NAVY SEAL
Det pleide å være mest fysisk.
Alt vi ville vite, var om vi tålte smerten.
Vi oppdaget etter hvert
at man virkelig trenger både fysisk utholdenhet
og en egnet personlighet. Du vil utvikle det.
Er du en god lagkamerat? Tenker du på hele gruppen, ikke bare på deg selv?
Som barn var jeg engstelig.
Men da jeg hørte om å bli SEAL, ble jeg besatt.
Fra det øyeblikket av var jeg besatt.
Som barn lekte jeg krig lenge etter at det var kult.
Jeg ville bare være i skogen med kamuflasjemaling og lekepistol.
Jeg hatet alt med skolen.
Siden jeg var en antisosial jævel,
hadde aldri opplevd den intime team- mentaliteten, og det var en utfordring.
Men da jeg skjønte det, var det himmelsk.
Om du tilbød meg alle pengene i verden for ikke å gjøre det,
ville jeg sagt: "Faen. Jeg er akkurat der jeg skal være."
Jeg tror ikke folk flest får oppleve det.
Men jeg fikk det. Det var mitt livs kjærlighet.
Folk snakker om brorskap, men de fleste har aldri følt det.
Det er det det er å være i Navy SEALs Teams.
Her er siste nytt. Et fly har krasjet i World Trade Center.
Her er en oppdatering fra 1010 Wins' korrespondent Joan Fleischer.
Hva ser du?
Da 11. september skjedde, beordret de oss inn på TV-rommet.
Vi fikk se på det i 30 sekunder.
Nå skjer det en ny eksplosjon i den andre bygningen.
- Det betyr… - Gud!
Vi følger ABCs dekning. Det andre tårnet har nettopp eksplodert.
- Dette er ABC direkte. - Herregud!
Vi forsto det ikke. Vi prøvde å gjennomføre utdanningen.
Før 11. september var det ikke så mye som skjedde.
Vi visste ikke hva krig var.
Vi trodde at det var som å være Supermann.
Vi skulle rigge til et bakholdsangrep, drepe alle
og redde prinsessen.
Men man tenker aldri på de fæle tingene. Aldri.
Sonartekniker Marcus Capone, SEAL Team Ten.
På veldig kort tid gikk jeg fra å være andreårsstudent
til å bli mamma og kone.
Jeg flyttet fra Midtvesten til Coronado i California med en liten baby
og en ektemann som var veldig engasjert i dette nye oppdraget.
Jeg trodde det bare var å ta den terroristen,
og folk som Marcus er dem som gjør det.
Jeg var naiv og tenkte
at vi bli en vanlig familie når oppdraget var over.
Krigen i Afghanistan er en menneskejakt.
Troppene som vil bli, eller kanskje allerede er, satt inn
i jakten, er spesialstyrkene, Rangers og Navy SEALs.
Pentagon har bekreftet at amerikanske spesialstyrker er
på bakken og koordinerer luftangrep.
Med Amerika i krig i to fjerne land, kan krigen ta lengre tid enn man forventer
og forutsetter nå.
Troppen min ville dra til Afghanistan først fordi vi var klare og sultne.
Jo verre stedet var, jo mer vi ville dra.
De var de største bøllene, så vi ville klappe til dem.
Matty var i søstertroppen vår.
Én av troppene skulle dra til Tyskland, mens den andre skulle til Afghanistan.
Vi slo kron og mynt om hvem som skulle til Afghanistan først.
Da vi tapte, ble vi forbannet.
De var rasende. Det ville jeg også vært.
Vi prøvde å holde masken, men vi ga hverandre en low five.
"Vi skal til Afghanistan."
Si til en Team-fyr at han får se action. Dæven. Det er alt du må si.
Så Matty og søstertroppen vår ble sendt
til Afghanistan, mens vi dro til Tyskland.
Hva skjedde så?
28. juni 2005.
Operasjon Red Wings.
Det var det største tapet av liv i SEAL Teams historie på lang tid.
Et lag på fire SEALer startet på et rekognoseringsoppdrag i Kunar.
Vanskelig terreng. De firte seg ned fra helikopter,
men mange småting til sammen gjorde situasjonen vanskelig.
De var sent ute og på et sted de ikke skulle være.
Og alt som kunne gå galt, gikk galt.
De ble oppdaget.
Så kom de i kontakt med fienden.
Vi ble informert.
Vi var en del av utrykningsstyrken.
Vi satt bokstavelig talt i helikopteret. Rotorene gikk.
Vi ventet bare på å dra.
Stedet lå så høyt at det køddet med helikopterets flyvedyktighet.
Planen var å laste av folk for å lette vekten,
fly inn, komme tilbake og hente resten. Så vi gikk i land.
Vi bare ventet.
Én av karene hadde satellittelefon og sa: "Gjenta."
Så så han bare på meg.
Han sa:
"Et helikopter har styrtet."
Det var det helikopteret jeg nettopp satt i.
Det skulle vært meg.
Helikopteret krasjet vest for Asadabad
under Operasjon Red Wing.
De første rapportene tyder på at krasjet skyldes fiendtlig ild.
Soldatenes status er fortsatt ukjent på dette tidspunktet.
Vi fløy inn til ulykkesstedet om natten.
Med Rangerne. De satte opp en vid forsvarslinje.
Så lette vi hele dagen og hele natten.
Det var grusomt.
Det er noe i oss. Jeg kaller det Team-fyren i hodet mitt.
Det får deg gjennom utdanningen og utplasseringer.
Det får deg gjennom… fæle ting.
Du ser halve troppen din bli drept.
Det holder deg gående. Det er bare stemmen i hodet ditt som sier:
"Dette skal du gjøre", og du gjør det.
I Tyskland fikk vi oppdateringer fra ektefellene våre hjemme
om at den eller den
hadde fått besøk av to menn i full gallauniform.
"Å nei", tenkte jeg. En gang kastet jeg telefonen min.
Jeg brøt sammen
fordi det var venner jeg hadde jobbet med.
Jeg kunne ikke gjøre noe akkurat da.
Det var frustrerende.
Så gikk jeg fra å være lei meg til sint.
RED WINGS-SEREMONI PÅ FLYOPPSTILLINGSPLASSEN
Da vi hadde seremonien ved flyet…
Noe av det tyngste jeg har gjort.
Dette er alle kistene på ett fly.
Du går ut på oppstillingsplassen, ut til sidedøren på flyet.
Vi hadde gjort seremonien. Sekkepipene spilte.
Jeg kom til sidedøren, snudde meg og tenkte: "Jeg vet ikke hva jeg gjør.
Jeg vet ikke hvordan jeg kommer meg av dette flyet."
Ikke sant?
Vi skal ikke forlate dem.
RED WINGS MINNESTUND JULI 2005
USAs president tildeler med stolthet
Silver Star-medaljen, Purple Heart-medaljen,
Combat Action Ribbon og Afghanistan Campaign-medaljen
posthumt til konstabel Danny Dietz i USAs marine.
Jeg hadde aldri møtt Danny.
Hans kone Patsy var den kona av alle elleve som reiste seg og snakket.
Den eneste. Det var rørende.
Hun var ung, 22 år gammel, og du kunne se at livet hennes var over.
Danny, når jeg snakker om deg får jeg sommerfugler i magen
som den første kvelden vi møttes.
Jeg husker at jeg gikk meg bort i de mørke øynene dine.
Jeg er så lei for at du måtte dø på den måten du gjorde.
Jeg håper du kan forlate jorden og dra til himmelen med minner
om vår fire år lange intense kjærlighet.
Jeg ville gitt livet mitt nå for å få én dag til med deg
og et siste kyss.
Da jeg gikk ut av videregående, vervet jeg meg i marinen.
Da jeg fikk min første beordring, som var her i Virginia Beach,
endret det livet mitt.
Jeg var i marinen, men jeg visste ikke at SEALs engang fantes.
Jeg hadde aldri hørt om en Navy SEAL.
Mamma spurte om jeg ville bli med på en grillfest.
Jeg husker at hun sa at det var en veldig hyggelig mann der.
Han het Danny, og…
Mamma introduserte meg for ham. Etter det var vi aldri fra hverandre.
Det var helt vilt.
Det var en virkelig vakker, uskyldig kjærlighet.
Jeg lover deg at jeg en dag vil møte deg igjen,
så fortsetter vi og fullfører eventyrlivet der du forlot det.
Jeg elsker deg. Din for alltid, din kone, Mrs. Dietz.
Det har en gruppe mennesker hovedsaklig fra én enhet.
De er stammen. Og så får man et stort tap.
Plutselig kommer mange karer ikke hjem. Hva skal vi gjøre?
Vi skal tilbake på jobb og gi noen juling.
Det skal vi. Vi har ikke annet valg.
FRA MARCUS CAPONES UTPLASSERING AFGHANISTAN 2005
Vi dro ut to dager etter at vi kom til landet.
Ved daggry, direkte angrep.
Razzia mot et bygningsanlegg.
Blackhawk-helikoptre. Vinden blåste overalt.
Jeg var i stormtroppen, de som bryter ned dører.
Det kunne være med slegge. Litt sprengstoff.
Eller mye sprengstoff.
Det er som en kollisjon i fotball der du løper noen ned,
det ringer litt i hodet, og du sier "ja, for faen".
På den tiden ville mine nære venner
og jeg gå i krigen.
Etter Red Wings hadde vi én og en halv måned
til to måneder med dekompresjonstid.
Marcus og de andre overtok våre plasser i Afghanistan.
Vi dro til Tyskland,
og én av psykologene kom.
Alle måtte snakke med den fyren. Det var obligatorisk.
Ingen ville det. "Faen ta det der."
Alle tok to timer med den fyren. Han var fantastisk.
Jeg husker at han sa til oss:
"Hør her. Ikke ta store avgjørelser når dere kommer hjem.
Ikke start et forhold. Ikke avslutt et forhold.
Ikke gjør noe, for dere har ikke bearbeidet denne dritten ennå."
Selvfølgelig dro jeg hjem og ødela alt.
Vi dro rett tilbake til troppen og preppet. Det var en forferdelig idé.
Rett etter at vi kom hjem, dro vi ut på operasjon og kom tilbake.
Og jeg bare lo.
Jeg husker ikke hvem som satt i baksetet, men han sa: "Hva ler du av?"
Jeg sa: "Dette er første gang jeg har fått sove på flere måneder."
Jeg fikk faen ikke ett sekunds fred…
…hjemme.
Så snart jeg kom til Fallujah, sov jeg som en baby.
Det er rart.
Jeg startet min andre tur i 2007, tilbake til Irak.
Vi hadde Matty Roberts i troppen, og han hadde et godt rykte.
Du kunne se at han lette etter en familie igjen.
Jeg så på ham som en storebror.
Teamet vi var med, var alt jeg ønsket meg. Som å bli valgt til å spille for Patriots.
Du hadde alle ressursene, etterretningsfolkene,
alle støttesystemene du trengte til din disposisjon.
Og folk det var verdt å gå etter.
Det motiverte deg. Du våknet hver dag med et mål.
Samtidig ble du nummen for risikoen.
DJ SHIPLEYS UTPLASSERING
Jeg har vært i mange fæle situasjoner. Å bli beskutt fra 200 meters hold er ille.
Femti meter er ille.
Fem meter endrer livet ditt.
Fyren i grøfta rørte seg.
- Jeg ser ham. - Han er foran deg.
Ok.
Vi var ute på operasjon en kveld.
Flyet så noen mennesker som løp ut på et jorde.
Vi ble valgt til å gå etter dem.
Det var et tykt buskas.
Det var høyt. Én meter og åtti enkelte steder.
Flyet lyste med nattlys på denne fyren så vi kunne se ham.
Vi så på bakken. Tok et skritt.
Én meter og tjue. Alle hvisket. Vi hørte på kommunikasjonen.
En pilot så en enkel person på jordet.
Han kunne se oss gå mot ham. Én meter.
En halv meter.
Pulsen var på 190. Jeg var pissredd.
"Tredje mann fra høyre, du står på ham."
Én, to, tre.
Fyren var ikke der.
På et tidspunkt hørte Jay noe.
Han ropte "hei".
Hei!
Det øyeblikket han sa "hei", åpnet fyren ild.
Vi løp til et traktordekk fire meter bak meg.
Skurkene hadde forlatt anlegget, men hadde vendt tilbake.
Nå var det altoppslukende. Jeg så ingen og kunne ikke skyte.
Nattkikkerten var skjev, jeg fikk dritt i øynene og så ingenting.
En sanitetsmann falt.
Jeg tok tak i ham og begynte å dra ham tilbake.
Så ble jeg truffet.
Anslaget snurret meg rundt.
Jeg trodde armen var borte.
Da jeg så ned under kikkerten, så jeg bare enden på T-skjorten.
Jeg kjente ingenting.
Jeg ville sikkert blø i hjel.
Jeg hadde panikk i et halvt sekund.
Jeg tenkte jeg måtte komme meg vekk.
Team-fyren. I hodet mitt.
Det var som om han slo meg i ansiktet og sa:
"Om du forlater ham og overlever, kan du aldri se deg i speilet igjen."
Jeg sa: "Jeg skal dra deg så langt jeg kan. Hvis jeg stopper, fortsetter du."
Jeg tok alle med bak traktordekket, så begynte vi å jobbe.
Vi jobbet med førstehjelpspakkene.
Vi satte på turnikeer.
Matty ville blø ut.
Jeg prøvde å legge en turniké rundt Mattys arm.
Han skrek. Jeg husker at han så på bakken.
Han trodde armen var skutt av. Han så på en stump.
Samtidig skjøt de fyrene på oss. Kontinuerlig.
Han var så nær. Hadde du bøyd deg, ville han ha skutt deg.
Vi kunne bare tilkalle det vi kaller et ildoppdrag.
Vi trenger runder ned og ut. Vi ser ham ikke. Vi har flere skadde.
Jeg husker at piloten sa nei. Han sa: "Det er for nært."
Fokus klar, fare nærhet…
Jay sa: "Gjør det, ellers dør vi."
Han sa initialene sine. Juliett Alfa, skyt.
- Juliett Alfa. - Skyt. Sett i gang med to.
To er armert!
Ok, det var rett oppå dem.
- Gi meg mer der. - Mottatt.
Vi tilkalte helikopteret, lastet alle på, og jeg hoppet inn.
Baksiden av det helikopteret så ut som i Black Hawk Down.
Bare blod, førstehjelpspakker, kuler og magasiner
som sprutet utover hele greia.
Faen.
Jeg ble operert flere ganger og måtte rehabiliteres.
Jeg ble fysisk frisk. Jeg trodde i det minste det.
Men mentalt gikk det så jævla nedover med meg.
Det var sinnssykt. Det var fryktelig.
En lege sa: "Du har en traumatisk hjerneskade.
Du har posttraumatisk stress.
Vår anbefaling er at du gir deg."
Jeg sa at jeg ville fullføre perioden min.
Selv om jeg fortsatt var i marinen, raste egoet mitt.
Jeg følte meg så skyldig.
Av og til ønsker jeg at jeg hadde mistet armen. Det ville vært lettere å akseptere.
Hva er denne hjernedritten? Hva er den PTSD-dritten? Hva faen?
Jeg ville ikke se DJ.
Jeg ville ikke se Marcus. Jeg ville ikke se noen.
Nå… er Team-fyren i hodet mitt blitt giftig.
Stemmen sier: "Din jævla feiging. Din jævla unnasluntrer.
De karene er fortsatt der borte og gjør det, mens du sitter her.
Hva faen feiler det deg?"
I hodet mitt var brorskapet borte.
Jeg kom tilbake fra det. Jeg la merke til angsten.
Jeg merket depresjonen med en gang.
Jeg prøvde å være normal, generalisere det. Sånt skjer.
Men hjerneskaden og hukommelsestapet.
Jeg kunne møte noen, hilse. "Jeg aner ikke hva du sa.
Jeg vet ikke hva du heter."
- Fortalte du det til noen? - Nei.
- Hvor lang tid tok det før du gjorde det? - Fem eller seks år.
Konene fra Dannys tropp som jeg hang med, hadde ingen ektemenn nå.
Vi hadde hverandre.
Og vi ble bestevenner.
En gang spiste de middag ute, og én av konene ringte meg.
"Gutta fra Team Ti er tilbake. Vil du bli med?"
De advarte meg. "Du får endelig møte Patsy." "Kult."
"Hun snakker mye dritt. Du må være klar."
"Jeg fikser det", sa jeg.
Jeg husker den kjepphøye, unge SEALen som kom ingenstedsfra…
Han visste ikke hvem jeg var.
Hun kritiserte meg i fem minutter. Det var perfekt.
Til slutt fikk han nummeret mitt.
Han begynte å tekste meg og ba meg ut på lunsj.
Og det ene førte til det andre.
Jeg var redd hun var skuddredd etter Danny.
At hun ikke orket flere utplasseringer. Jeg var åpen.
Jeg ville fortsette å ta imot beordringer.
Jeg ville forstå om hun ikke orket det.
Det var ikke noe jeg ville gjennomgå igjen.
Men han var annerledes. Han var bare…
Det var noe med ham som føltes som hjemme igjen.
Og etter så mange år fikk han meg til å le.
Det var noe jeg savnet.
Vi hadde vært sammen i nesten ett år.
Jeg skulle besøke Dannys grav i Colorado. Han ville bli med meg.
Han slapp meg av på gravlunden og ga meg rom.
Han hentet meg, og da jeg satte meg i bilen, sa han:
"Har du noe imot at jeg besøker graven hans?
Jeg møtte ham ikke mens han levde. Jeg vil bare vise min respekt."
Han gikk til graven og knelte.
Jeg så at han hadde tårer i øynene, og så kom han tilbake til bilen.
Vi dro tilbake på høsttakkefesten. Vi hadde venner og familie her.
Han gikk ned på kne og fridde.
Jeg fant ut at han ville ta den turen
for å spørre Danny om lov til å gifte seg med meg.
Jeg følte
at om jeg hadde skyldfølelse over å gå videre i livet og være med ham,
gjorde det meg sikker på at han var den rette.
Det var en travel tid fra 2005 til 2010.
Antallet operasjoner vi gjorde
som spesialstyrker, var…
Det var mange. Det var hundrevis av oppdrag hver måned.
Det var uten stans.
Marcus nærmet seg lett 300 reisedøgn i året.
Da han kom hjem fra det,
ble han absolutt mer og mer fjern.
Mye av tiden føltes det som om han ikke ville være hjemme.
På grunn av et enormt engasjement
ville mange av dem som ble sendt ut, ikke hoppe av karusellen.
Etter et par år
begynte vi å se konsekvensene av ikke å ta en pause.
Et militært Chinook-helikopter er skutt ned øst for Kabul.
Alle om bord, 30 amerikanske soldater og 8 afghanere, ble drept.
Blant de drepte var 22 Navy SEALs, de fleste fra Team Six.
Dødsfallene fortsatte, utplassering etter utplassering.
Det var uhørt.
Nicolas Checque var bare 28 år gammel. Han hadde vært Navy SEAL…
David Warsen, 27, var utdannet ved East Kentwood High School.
Han elsket familien sin…
Navy SEAL kvartermester Joshua T. Harris druknet i røft farvann
i Afghanistan i august 2008. Foreldrene hans…
Josh Harris var blant mine beste venner.
Han var på rekognosering. Han svømte ut med tau,
men tauet røk, så han ble feid nedover elven.
Vi fant ham ikke før tolv timer senere. Det var 50 km ned elven.
Jeg tror han må ha hatt en viss grad av overlevelsesskyld.
Han skjulte følelsene sine.
Mye selvmedisinering over hele linjen. Det gjaldt ikke kun ham.
Det føltes som russisk rulett. Hver gang han dro, føltes det
som om han kanskje ikke ville komme hjem.
Jeg husker at vi slapp ham av ved avdelingen…
SØNN AV MARCUS & AMBER
…og jeg husker at jeg skrek.
Skrek og gråt. "Vær så snill, ikke da."
Før den siste utplasseringen gråt både Caden og Maggie hysterisk,
og det gjorde vondt.
Og så
var det på tide å hvile litt og prøve å fikse familien min.
Dette brevet ble skrevet i 2013 om å få fratre på medisinsk grunnlag.
"Jeg dimitterer snart etter 12,5 år i marinen.
Hele min karriere har vært i SEAL Teams."
200 SKARPE OPPDRAG
VOLDSOMME KAMPER
JEG KUNNE HA GJORT MER
"Min mentale tilstand er svekket.
Jeg har prøvd å skjule dette de siste par årene,
men det har vært smertefullt åpenbart for dem som står meg nær,
at jeg sliter på mange områder av livet."
JEG DRIKKER STORE MENGDER ALKOHOL
OVERDREVEN VAKTSOMHET
"Jeg har ofte tatt pistolen ut av safen bare fordi det ringte på døren.
Jeg har mistet kontakten med nære venner.
Temperamentet mitt er labilt. Jeg blir lett sint,
og jeg kjemper konstant mot angst, mareritt og depresjon.
Med alt dette er jeg likevel stolt
av karrieren jeg har hatt de siste 13 årene. M. Capone."
Jeg var bekymret for hvordan han ville fungere utenfor Teams,
men jeg grep også etter enhver følelse av normalitet.
Det var da faren min kom ut av militæret. "Vi skal flytte til Texas.
Vi skal være sammen som en familie. Alt vil gå bra."
Vi innså raskt at det ikke var tilfelle.
Når du skilles fra stammen,
leter du etter hva som helst som kan fylle det tomrommet.
Jeg kjeder meg, så jeg vil lage en video. Kom igjen.
Jeg begynte å drikke mye.
Jeg ble satt på antidepressiva.
Jeg husker at jeg kastet kopper gjennom vinduer og gikk i taket.
Han banket meg aldri. Kanskje dyttet han meg,
men han hadde det uttrykket, og når han fikk det,
var det bare å ligge unna.
Det er faren min. Vi må være stille.
Jeg husker en gang jeg prøvde å gå mellom de to.
Jeg kan ikke forestille meg hvilken frykt
Caden følte
som ble jaget av dette monsteret han hadde forgudet hele livet.
Jeg havnet i trøbbel på skolen og tok mye dop.
Familien var der for ham. Han var den som kom tilbake fra krigen.
Det vi gikk gjennom, var aldri like viktig som det han gikk gjennom.
Jeg trodde Amber og barna ville hatt det 1 000 ganger bedre
om jeg ikke var her.
Jeg kom hjem. Det skapte alle slags problemer.
Alle sammen.
Barna ville ikke henge med meg. Amber ville ikke snakke.
De ville hatt et mye bedre liv om jeg ikke fantes på denne jorden.
En kveld så Marcus på noen gamle opplæringsfilmer.
Jeg gikk og la meg.
Klokken fem om morgenen gikk jeg inn,
og Marcus satt der med en tom whiskyflaske og en ladd pistol.
Og…
…så tok han den opp og sa: "Kom deg til helvete unna meg."
Marcus var på veteransykehuset.
De gjorde søvnstudier. De tok bilder. De gjorde psykologiske tiltak.
Ingenting fungerte.
Han tok ti medikamenter.
Han tok noe for å sove, våkne, for fokus, for energi,
mot mareritt, depresjon og angst.
Han tok medisinene. Han fikk samtaleterapi.
Alt han ble bedt om å gjøre. Men han ble faktisk verre.
DÅRLIG HUKOMMELSE
Jeg har journalen hans, og jeg fant en evaluering.
Der sa Marcus: "Jeg glemmer ofte navnet på kollegene mine."
Det sjokkerte meg.
Da ble jeg desperat.
Jeg endret tilnærmingen fullstendig.
Jeg begynte å fokusere på alternativ behandling.
DEN PSYKEDELISKE RENESSANSEN
Kona til en annen SEAL kontaktet meg og sa:
"Jeg synes du burde sjekke det for Marcus."
Selvfølgelig hørtes dette helt merkelig ut for meg.
Vi har visst om ibogain og iboga
som behandling for avhengighet i den vestlige verden
i 50, 60 år.
Bwiti-folket i Gabon
har brukt dette stoffet i århundrer
som en åndelig, medisinsk overgangsrite.
Ibogain kommer fra barken på roten til en busk som dyrkes i Gabon i Afrika.
Og 5-MeO-Dmt kommer fra giften til Sonoraørken-padden.
Ibogainbehandlingen sørger for en fysiologisk tilbakestilling
av nervesystemet.
BEHANDLING MED 5-MEO-DMT
Og paddemedisinen frigjør alt som ibogain bringer til overflaten.
IBOGAIN OG 5-MEO-PROTOKOLL DAG 1: IBOGAIN, DAG 3-5: 5-MEO-DMT
IBOGAIN BEHANDLER
Som en protokoll tatt sekvensielt,
viste ibogain og 5-MeO-DMT seg å være veldig effektive
til å håndtere traumer.
Men begge er ulovlige i USA, så Marcus måtte reise
til Mexico for å få den muligheten.
Jeg sa det til Marcus, og han sa: "Det er helt sinnssykt."
Psykedeliske medisiner? Hva mener du? Timothy Leary og Woodstock og sånt?
Folk som danser med blomster i håret? Det forstår jeg ikke.
UNDERVISNINGSFILM 1967
Du ser en reisende som har kjøpt billett til en svært spesiell tur.
Prisen? Et par dollar og sjelen hans.
Alt jeg visste, var det jeg ble lært da vi vokste opp.
Psykedelia var avhengighetsskapende rusmidler.
Du ville bli gal.
Du ville steke hjernen din.
Og dette skal redde våre herdede krigere?
Etter å ha vokst opp i et konservativt, kristent hjem,
tenkte jeg: "Er dette voodoo-hekseri?
Åpner dette mørkets porter?"
Det var skremmende.
Jeg kom hjem fra utplasseringen i 2012.
I 2013. Lola ble født i mai.
Jeg ble sendt ut 15. mai.
Jeg ble skadet under den turen.
JOURNAL OVER MEDISINSK BEHANDLING
Trommehinnene sprakk. Jeg blødde ut av ørene og nesen.
EKSPONERT FOR EKSPLOSJON
Den ene hjernerystelsen etter den andre.
SKJELVINGER I HØYRE HÅND
Eksplosjonene skjedde nært på,
og de ortopediske skadene var blitt så ille nå.
Vi dro til et fransk sykehus. De la meg i en maskin.
Jeg hadde en så stor blødning bak i hjernen. Den var kullsort.
Hodepinen var så ille. Den ble utløst av lys, som lysskyhet.
Du lyste i øynene mine, og jeg kastet opp.
Jeg landet i Virginia Beach.
Jeg kom, og de sa: "Velkommen hjem. Her er en fire måneder gammel baby."
Jeg kunne ingenting. Jeg var verdiløs. Jeg husket ikke navnet hennes.
Jeg satte middagen på bordet, og vi spiste, men han sa ikke mye.
Jeg tenkte det var utplasseringsblues. Bare det å komme hjem.
Det var kanskje for mye.
Så så han opp med tårer i øynene
og spurte: "Hvor lenge har vi spist middag?"
Jeg var ferdig med min middag. "En stund."
Han bare så på meg, løp ut av rommet,
la seg på gjesterommet i fosterstilling og gråt.
Disse karene vil ikke vise svakhet. Det er ikke det man skal gjøre.
Man skal ikke åpne seg eller kommunisere. Man skal bare… fortsette.
BILDER FRA DJ SHIPLEYS UTPLASSERING
Jeg klarte fire, fem måneder til.
Vi gjorde oss klare for en stor tur som fortropp.
Sjefen min på den tiden så på meg og sa:
"Jeg tror ikke du trenger å bli med på denne turen.
Hvorfor ikke bli igjen og slappe av?"
Jeg sa nei.
Han sa: "Jeg sier det rett ut. Du skal faen ikke være med."
Omtrent fem dager senere var jeg på NICoE.
Det er en avansert rehabiliteringsklinikk.
Store ortopediske skader, men det er bare hjernegreiene.
De analyserer deg fra topp til tå og alt imellom i fire uker.
OMFATTENDE VURDERING AV HJERNESKADE OG MENTAL HELSE
OPPGIR VANSKELIGHETER MED HYPER- VAKTSOMHET, UNNGÅR FOLKEMENGDER
HAR INTENSE FLASHBACKS NÅR HAN LUFTER HUNDEN I HØYT GRESS
FORDI HAN MINNES OM TIDLIGERE UTPLASSERING
De begynte å gi meg medisiner og reddet meg.
AKTIVE MEDIKAMENTER
Jeg trengte de verktøyene for å klare meg til jeg ble dimittert.
Etter sykehuset følte jeg meg kjempebra. Vi rigget og dro ut igjen.
Vi gjorde fire turer til.
Alt jeg leste om ibogain, hørtes grusomt ut.
Mange fortalte personlige historier om å ha besøkt
helvetes dypeste, mørkeste avgrunner på sine tolv timer lange reiser.
Amber og jeg kranglet om det. Jeg sa: "Dette er bokstavelig talt galskap."
Sånn gikk den samtalen i om lag ett år.
Vi hadde barn som så på, og dette var ikke bærekraftig.
Så jeg sa til ham
at han måtte prøve dette, eller ville jeg ta med meg barna og dra.
Jeg følte at jeg hadde prøvd alt.
Jeg tror du gjør hva som helst
når du er så desperat.
Han hadde fått så mange behandlinger av hjernen og gjort så mange ting.
Det føltes som om dette bare var tull. Det betød ingenting.
Jeg har hørt det en million ganger.
INTERNASJONAL GRENSE
Protokollen i Mexico er å ta ibogain først.
PSYKEDELISK KLINIKK
Et par dager senere tar man 5-MeO-DMT,
også kalt "padden".
Jeg hadde terapeuten min der. En legevaktlege og en sykepleier var der.
Mine intensjoner den kvelden var bare å bli hel igjen.
Musikken startet.
Jeg satt i sengen og bare ventet.
Ventet på… Jeg ante ikke hva som var i ferd med å skje.
Jeg husker at på et tidspunkt var det bare
en høy lyd, som motorsager, og helt kaos.
Du blir sparket i ballene, og du slipper ikke unna.
Jeg så bilder som stokket seg, nesten som kort.
Tusenvis av bilder, så fort.
Jeg så bilder av barndommen min.
Og jeg så bilder av faren min.
Kanskje noe skjedde rundt det. Kanskje det var en hendelse.
Så så jeg bilder av Josh.
Jeg snakket ikke om det, men jeg skulle ha krysset den elven.
Jeg skulle vært den som gikk for å lete
etter et sted hvor vi kunne krysse, men jeg var ikke der da.
Det veide tungt i sjelen min.
Men det var et syn av ham, det glade fjeset, det krøllete håret.
Det var et lykkelig bilde. Han hadde det bra.
Jeg så de vanskelige øyeblikkene i livet mitt fra en annen vinkel.
Det fikk meg til å innse at ingenting av dette var min feil.
Vekten ble løftet bort.
Jeg følte det nesten som om hjernen min ble defragmentert.
Alle murene du har satt opp, rustningen du tar på deg. Alt forsvinner.
Egoet forsvinner,
og du er bare en ren versjon av en person som elsker alt.
Jeg følte meg oppløftet, lett. Det føltes som om det var en ny dag.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal beskrive det da pappa kom tilbake.
Det var noe ved ham som var mye fredeligere.
Blikket hans var… Det var mindre dødt.
Du så på ham lenge, rett gjennom ham.
Da vi så at faren min gjorde en innsats, begynte alle å jobbe med seg selv.
Familien begynte å fungere igjen etter hvert som han ble bedre.
Etter erfaringen min med ibogain var det første jeg sa til Amber
at vi måtte fortelle om dette
til alle våre lidende venner og få dem bedre.
Det var sånn det begynte.
Jeg møtte Marcus og Amber. Jeg snakket med Marcus i 30 minutter.
Jeg snakket med denne ydmyke, veldig ettertenksomme
og tilsynelatende normale fyren.
Så sa Amber at han ikke kunne skru i en lyspære før han dro ned dit.
Han gikk fra å være i veldig dårlig form til… normal.
Det gjorde meg interessert.
Dette er ett av de punktene i medisinen hvor du må tørre å hoppe.
Når det gjelder andre soldater i din enhet, hvor mange av dem vil du si
ble drept, skadet eller savnet i strid?
Tja, 25, 30 %.
Hvor ofte føler du deg avskåret fra andre i en vanlig uke?
Ikke interessert, ikke engasjert?
- Hver dag. - Hver dag?
Hele tiden.
Har du skyldfølelse?
INTERVJU FØR BEHANDLING
Jeg tror det. Jeg vet det.
Dette blir den første nevro- vitenskapelige studien av ibogain.
Målet i dag er å se på nytten
i behandlingen av de psykiatriske og nevrologiske sykdommene
som veteraner lider av, ikke sant?
Mange veteraner er utsatt for mange eksplosjoner.
I konfliktene i Irak og Afghanistan er traumatiske hjerneskader vanlige.
TRAUMATISK HJERNESKADE TOTALT I VERDEN
Er dette skyldfølelse og skam relatert til dine militære erfaringer?
- Ja. - Ok.
Jeg har mange problemer med…
…hvordan jeg lot livet mitt bli da jeg var i SEAL Teams.
I hvilket år startet hodepinen din?
- I 2007. - 2007.
Ja.
Det er vanligvis… Akkurat nå er den bare i halve hodet.
Denne siden gjør alltid vondt.
- Ok. - Blir ikke borte.
Et øyeblikk.
Jøss.
Sprint opp den bakken!
OPPTAK FRA MATTY ROBERTS UTDANNING
Opp med våpenet!
Vi jobber med dette fordi vi føler at det er sånn vi er. Vi er født til det.
Men egentlig er det bare en jakke som alle andre du bruker i livet.
Du skal ta denne av. Jeg har tatt av meg jakken.
Hvem faen er jeg nå?
Jeg går på jobb, så drar jeg hjem og sitter i sofaen.
Jeg ser meg bare tilbake. Jeg klarer ikke å se fremover,
for jeg gir faen i alt denne veien.
Jeg skjønner at jeg ikke kan leve slik resten av livet.
Men jeg vet ikke hvordan…
…jeg kommer meg ut av det. Om det gir mening.
Dimittert på medisinsk grunnlag i 2018. Forlot teamet. Startet et skateboardfirma.
På overflaten hadde jeg alt.
En vakker kone, to friske barn. Ti fingre, ti tær. Et vakkert hus.
Jeg har ikke noe å klage på. Bortsett fra at jeg vil dø.
Når du forlater Teams,
mister du hvorfor, formålet med å stå opp kl. 05.00. Det knuser deg.
Jeg var så langt nede.
Jeg hadde tatt imot dødelig kreft som en gave.
Han så nok ikke på meg som en kone. Mer som en omsorgsperson.
På slutten av kvelden var jeg helt utslitt.
Jeg ville sove, for jeg gjorde alt.
Jeg var også mamma. Så jeg måtte beskytte barna og holde toget i gang
uten at de merket at pappa var… ødelagt.
Jeg sa: "Hva skjer med deg? Si det."
Han sa: "Jeg vil ta livet av meg hvert sekund av dagen.
Jeg vil ta livet av meg nå." Jeg sa: "Ok."
Dette føltes som min sjanse til å skaffe ham den hjelpen
fordi han skrek så høyt etter den.
For dem av dere som ikke vet det, har SEAL-miljøet hatt
to selvmord de siste to ukene, to svært kjære medlemmer, og…
Det skjer for ofte.
Vi tenkte det var en god idé å komme med en offentlig kunngjøring
om at noen av oss har vært helt på kanten, men har kommet tilbake.
Jeg håper mange ser den, og at noen av lagkameratene våre
som sliter, og som kanskje tenker på å krysse over, ikke gjør det ennå.
Så…
- Vil du gå gjennom det? - Ja.
Greit.
Det har vært tøffe uker for mange i miljøet
siden to lagkamerater begikk selvmord.
Alle sliter med noe, og alle har en historie.
Dere må ikke kjempe mot det alene. La oss kjempe sammen med dere.
Siden 11. september har 7 100 falt i strid.
I samme periode
har om lag 30 100 veteraner begått selvmord,
omtrent 22 om dagen.
Når du regner på det,
mister vi 4,3 ganger så mange soldater
eller veteraner til selvmord enn vi mistet i kamp mot fienden.
Sent i 2019 laget Amber og Marcus en video.
Jeg husker at jeg og DJ lå i sengen, og vi…
Jeg så det på hennes Instagram.
Og jeg gråt.
Jeg gråt mye. Hun hylgråt til og med.
Jeg møtte Marcus sent i 2003, tidlig i 2004.
Han så ut som en linebacker i NFL.
Han var kjent som en eksepsjonell Navy SEAL.
I den videoen fortalte han om hvor mørkt det var for ham,
hvor ille han egentlig hadde det. Han var utrolig ærlig.
Til jeg så den, følte meg som den eneste i Teams som hadde det vondt.
Da ringte jeg Amber og ba henne om hjelp.
Jeg tryglet. "Kan du få ham dit?"
Patsy sa: "Hvis du elsker meg, drar du."
Det var en rar ting å si.
Hvis du elsker kona di, drar du til Mexico og tar psykedelia.
Jeg håper alt går bra for deg denne uken, og…
Jeg også.
- Gleder meg til å se deg. - Samme her. Jeg er veldig spent.
Det verste var å slutte med medisinene.
Jeg tok nok 60 piller om dagen.
Du må slutte med alt.
Ironisk nok må du ta en narkotest når du kommer dit.
For sentralstimulerende midler. For at du ikke skal dø.
- Bra. - Ja?
Du begynner med ibogain.
En liten leirbålsirkel.
Et løfte om takknemlighet til ibogaplanten og Bwiti-tradisjonen.
Men det var så pretensiøst, så merkelig.
Jeg tenkte: "Tenk at jeg skal gjøre dette."
Jeg sa "ok".
Vi snakket om ting vi ville bli kvitt, skrev det ned og kastet papiret på bålet.
Jeg kastet et blankt papir på bålet,
for jeg nektet å skrive ned det jeg prøvde å bli kvitt.
Jeg kunne ikke.
- Og det var? - Alt.
Vi tok ibogainet, gikk opp, tok på solbriller og lente oss tilbake.
De spilte på boller og hele den greia. Jeg trodde jeg gjorde det feil.
Jeg hadde ligget der litt. Jeg hørte bier summe i øret mitt.
Alt de sa du kom til å høre, og så ingenting.
Jeg sovnet. Jeg trodde jeg sovnet.
Det er et poeng at medisin tar deg til toppen.
Så faller du ned.
Det var som om kommodeskuffer fløy opp. De var regnbuefarget, men de var minner.
De var tanker. Jeg kunne velge én og falle i den.
Jeg dro hvor enn jeg ville. Alt jeg ville. Hva som helst.
Jeg var der.
Jeg ville se døde venner. Det gjorde jeg ikke.
Du mister følingen med tid der inne, men jeg tilbrakte mye tid
på settet til The Wonder Years.
Hva? Vet du hvor mye penger jeg la i bilen?
Fred Savage. Han, Wendy.
De spiste TV-middager på mikrobølgetallerkener. Hele greia.
Jeg satt der i den brune sofaen og så på dem.
Med et normalt familieliv, snakk om skolen.
Ting på bussen og sånt, og hva de jobbet med.
Bare en vanlig familiemiddag. Det trollbandt meg.
Jeg følte meg normal.
Kanskje det var ønskefamilien, for jeg vokste opp med TV.
Hvis jeg kunne skape det for mine barn,
kunne de få det bedre enn meg.
Jeg fikk ingen store minner fra etter at jeg var 13, 14.
DJ, hysj. Sisten. Hysj.
Jeg så faren min hver gang han fornedret meg
eller prøvde å ydmyke meg foran alle.
Du kommer aldri inn i militæret.
Alt bare hamret på meg, om og om igjen.
Vent til jeg får den jævla ræva di hjem.
Vi hadde en gård på 20 mål, stor hage.
Jeg måtte klippe gresset.
Jeg gjorde det tidlig om morgenen. Det var dugg.
Dytt tre, rull den tilbake.
Det tok timevis. Flere bensintanker.
Jeg kjente fuktigheten i Virginia. Jeg kunne kjenne vekten av T-skjorten.
Rundt trærne var det synlige røtter. Jeg kappet én av røttene.
Det laget en klikkelyd. Og han hørte det.
Faren min var svær,
113 kg, dekket av tatoveringer. Han løp mot meg.
Det skremte vettet av meg. Jeg trodde han skulle drepe meg.
Jeg så ham ta tak i håndtaket og svinge den greia over hodet.
Han knuste den og brøt den i biter.
Jeg kjente varmen stråle inni ham og hvor jævlig sint han var på meg.
Så byttet jeg bilde, og så kjeftet han ikke på meg.
Det er jeg som kjefter på Lola. Jeg har gjort nøyaktig det samme.
Jeg husker at jeg smadret et dukkehus.
Ansiktet mitt er som hans.
Så endret det seg, og jeg så Patsy komme inn.
Jeg følte det hun følte.
…den kvelden vi møttes…
Jeg følte traumet hun hadde vært gjennom.
Traumet som jeg forårsaket.
Jeg er så lei for det…
Som alle gangene min far var utro mot moren min.
Jeg hadde vært utro mot Patsy.
Flere affærer overalt.
Jeg var så klarsynt og fokusert. Jeg visste hva jeg måtte gjøre.
Jeg måtte dra hjem og si hva jeg hadde gjort.
Vi pakket sammen. Kjørte over grensen. Flyet vårt gikk kl. 17 den kvelden.
Alle gikk til sitt. Ringte konene sine. De sa "hei". Rett til telefonsvareren.
Jeg ringte fasttelefonen. Ingenting. Greit.
Jeg fikk en e-post.
"Passordet ditt til Instagram har blitt endret."
Det hadde jeg ikke gjort.
Jeg så ned, og det var den hemmelige kontoen min.
Den som Patsy ikke visste om. Den jeg brukte til affærene.
Nå visste hun det.
Jeg visste det den kvelden han tok ibogain i Mexico.
Jeg begynte å tenke.
"Hvorfor roper han på hjelp nå, etter fire år?" Hva var grunnen til det?
Jeg klarte å sjekke e-posten hans. Det var noe jeg aldri gjorde.
Det var sjokkerende. Jeg kan ikke forklare følelsen.
Akkurat som det noen må gå gjennom.
Som når noen banker på og sier at mannen din er død.
Det er en følelse som bare den som er blitt forrådt, kjenner.
Jeg hadde mistet ham. Min DJ ville ikke gjort det mot meg.
Jeg landet i Norfolk. Vi kjørte til jobben.
Alle konene var der bortsett fra min.
Jeg gikk opp og åpnet kontordøren,
og det sto sikkert 20 Home Depot-esker der,
stablet fra gulv til tak.
De var merket bukser, gensere, T-skjorter, sko, alt.
Hun tar meg ikke tilbake. Det går ikke. Jeg har gått for langt.
Jeg kjørte rett ut til stranden.
Jeg parkerte ved en privat strand, rygget bilen opp til en port
og bare satt der.
Jeg tenkte på alt jeg hadde gjort, alt jeg opplevde under seremonien
og alt imellom, og murene jeg hadde bygget opp.
Akkurat da ringte hun meg. Faen.
Hun stoppet og parkerte ved siden av meg, syv, åtte meter unna,
og jeg satt på bakluken.
Han hang med hodet, og jeg så pistolen ved siden av ham.
Hun sa: "Hvordan kunne du gjøre dette mot meg?"
Hun gråt. Jeg gråt. Hun tok av meg solbrillene.
Da så jeg ham for første gang på fire år.
Øynene hans var alltid var så mørke og triste, og det var ikke noe liv.
Hun rygget, og jeg tenkte: "Patsy, jeg er så jævla lei meg."
Hun satte seg og så på meg. Vi satt der i to timer.
Hun satte seg ned og sa:
"Fortell."
"Hva da?" "Alt sammen. Hver eneste detalj."
Jeg ville ikke forlate ham på den måten.
Vi hadde gått gjennom mye.
Endelig hadde vi klart å finne noe som hjalp ham.
Vi hadde kjempet så hardt
at jeg ikke var villig til å gi slipp på det vi hadde,
og på mannen som gikk ned på kne for å be Danny om min hånd.
Jeg er dessverre blitt deprimert.
Jeg vet ikke hvorfor, men det kommer og går.
Når jeg har de dagene, er det ille.
Det er misforståelsen om psykedelia.
At det er en enkel løsning, at du tar en pille, og så er du bedre.
Det åpner deg. Det gir deg et nytt, hvitt lerret å male det du vil på.
Men du må legge planer og integrere deg etterpå.
Du må få disse tingene på plass. Ellers kan du få tilbakefall.
Det er slikt folk må gjøre etter at de har åpnet seg.
- Du ser bedre ut enn sist gang jeg så deg. - Jeg synes jeg ser verre ut.
Jeg tror det går bra.
Noen dager er verre. Men jeg tenker ikke på det fysiske.
Jeg tenker på den mentale biten.
Jeg trodde at utplasseringen i 2007 var en stor grunn til at jeg var som jeg var.
Vi snakket aldri om det. Det var ingen debrifing.
Vi snakket om det i fem minutter og aldri mer igjen.
Jeg møtte deg på sykehuset. De fløy meg hjem.
Karene snakket aldri om Red Wings.
- Nei. - Aldri.
- Hva tenker du om å dra til Mexico? - Kanskje.
Å være fanget i sitt eget jævla hode.
Det virker som om du skal låse døren, mens noen andre får nøkkelen.
Du skal bare være der i 13, 14 timer? Eller hvor jævla lang tid det tar.
Det avhenger av hva du vil, hvor forberedt du er.
Når jeg vet det jeg vet nå, sier jeg til karene
at jeg ville gått hele veien.
Vi dro ned med noen tøffinger. Noen av de verste fyrene jeg har møtt.
Det falt noe tungt på bordet. Som…
- Hvor mye var militært? - Ingenting. En haug med barndomsgreier.
Når du hører det, tenker du: "Faen. Har du levd med det i 40 jævla år?"
Da du dro, hva nølte du mest med? Barndomsgreier, eller mer Team-greier?
Begge deler.
Det funker ikke bare å holde det inne.
- Skal du gjøre det igjen? - Hvis du vil dra, er jeg med.
Jeg stoler ikke på noen. Alle vennene mine vil si det.
Men hvis kompisen min sier noe, stoler jeg på det.
Hvis denne hippie-dritten hjelper, hvis det hjalp dem,
bør jeg kanskje gjøre det. Det er sånn jeg tenker nå.
Det tar aldri slutt.
Hvor er Matty? Vil han ombestemme seg?
- Stolt av deg. - Håper jeg ikke driter på meg.
Du er så flink.
Greit.
- Dere virker klare til å sendes ut. - Jeg føler det faktisk sånn.
Jeg dro ned for å få Matty til å dra.
Jeg er lysår fra der jeg var i 2019.
Men du kan alltid bli bedre.
Hva tenker du om i kveld?
- Jeg føler meg fantastisk. - Ja, for du vet alt allerede.
Jeg skal være til stede og støtte disse to gode mennene.
- Hva tenker du? - Vet ikke om jeg gleder eller gruer meg.
- Har du gjort noe slikt før? - Nei.
Ingenting?
Noen ganger kan det være at andre vil dukke opp.
Det kan være andre.
Andre ganger er det stemmer,
og noen ganger kan det føles som om du samhandler med noe.
Det er litt frem og tilbake med medisinen.
Knuser det deg fysisk? Som om du ikke kan reise deg?
Hvis du er vant til å gjøre vanskelige ting, har du allerede
mental utholdenhet til å komme deg gjennom det, men det er tøft.
Ja.
Herregud. Hva har jeg gått med på?
Greit, mine herrer. Velkommen. Vi er glade for å ha dere her.
Det er en ære at dere kom.
Dritten jeg kvitter meg med.
Skam, skyld, tvil på meg selv, anger fra fortiden og uløste konflikter.
IBOGAIN-SEREMONI, DAG 1
Jeg prøver å finne indre fred. Få orden på prioriteringene mine igjen.
Og tilbringe de neste 40 årene med familie og venner.
Jeg kaster ikke bort en eneste dag.
Jeg liker ikke taler.
Men det viktigste her er at jeg ikke vil leve i frykt lenger.
Amen.
Marcus, noen gode råd fra en fyr som har gjort dette før?
Jeg er takknemlig for at medisinen snakket til meg for fem år siden.
Og for at jeg kan gi det videre til mine elskede venner, brødrene mine,
lagkameratene mine.
Dere fortjener å være lykkelige og leve et godt liv.
Dere har det i dere. Dere skal leges i kveld.
Jeg bearbeidet aldri Red Wings.
Lenge klarte jeg ikke å se meg selv i speilet.
- Greit? - Greit, bror.
- Ha en trygg reise. - Takk.
Du bærer likene av dine venner.
Det glemmer du aldri. Det forsvinner aldri.
Tenk at jeg ble med i en tropp etter det. Det er sinnssykt.
Å være i et Team var alt for meg, men nå vil jeg at det skal forsvinne.
Jeg prøver bare å få svar jeg ikke har fått før.
Jeg så en gruppe mennesker.
Én av dem går sin vei.
Det er som å se i et speil.
Han stirrer på meg. Jeg stirrer tilbake.
Og det skjer om og om igjen.
Til jeg kaster opp.
Fikk jeg det blikket fra noen i offentligheten, ville det blitt bråk.
Kanskje det var egoet mitt.
Egoet er din oppfatning av deg selv i verden.
Det er formet av erfaringene dine. Og gud, det er et jævla monster.
Jeg liker det ikke lenger.
- Er det normalt å være nervøs? - Ja.
- Ja.
Jeg har gjort det før, men jeg er nervøs. Ibogain sandblåser deg fra innsiden og ut,
og 5-MeO polerer deg forsiktig.
5-MEO-DMT-BEHANDLING, DAG 4 OGSÅ KALT "PADDEN"
Det er som å være i et hav av væren i selv.
Og det er veldig godt til å bryte ned barrieren
mellom oss og alt annet, som bare er en psykologisk barriere.
Jeg jobbet med en terapeut som sa: "Du kan føle at du vil eksplodere.
Bare eksploder. Du kan føle at du skal dø. Bare dø."
Det er akkurat det vi vil oppnå her.
Takk.
Faen… Det er bare kjærlighet.
Alt jeg ønsket meg, var å føle noe.
Kom hit, kompis. Takk, Gud.
- Ja. - Tusen takk.
- Tusen takk for dette. - Ja.
- Gud, barna mine takker deg. - Ja.
- Jeg elsker deg, kompis. - Faen.
Du har mye å gjøre fremover, så bra greier, kompis.
Gi slipp på det.
Slipp det.
- Ok, det holder. - Bare bli i det.
- Jeg aner ingenting. - Du er fortsatt i det.
- Jeg liker det ikke. - Det går over.
- Jeg ser fortsatt etter krig, Marcus. - Du er ok.
Du klarer deg.
Jeg trodde det ikke ville bli militære ting. Det var ikke som forventet.
Det er som å være i et rom med disse forventningene.
"Ta deg av dette. Dette er mine problemer."
Effektene av padden inntreffer.
Det var bare som gardiner.
Jeg flyttet dem ut av veien og sa: "Ikke tenk på det. Hva er bak deg?
Den rustne boksen der bak
med kjettinger og spindelvev
som flommer ut over hele gulvet, er det vi skal snakke om.
Det er den dette skal handle om."
Faen!
Den inneholdt mye dritt.
Dritt fra barndommen. Det er bare traumer.
Familien min visste ikke noe om det.
Jeg forlot troen for lenge siden. Troen min ble ødelagt.
Jeg er lei av å være redd.
Det er alt jeg husker.
Du er fryktløs.
Det er gjort. Ferdig.
Ferdig, Matty.
For lenge siden.
Vil du legge deg?
- Jeg vil bare ha dere her. - Ok. Da flytter vi oss ikke.
Vil du fortelle meg litt om erfaringen din?
Mot slutten viste den meg sjelen, kroppen og bevisstheten min.
Så var det "klar til å bli hel igjen?". Det klappet meg sammen metafysisk igjen.
Jeg så perspektivet til de unge mennene
som sto mot meg på slagmarken.
Den andre siden ble vist.
Dersom vi ikke mishandlet barn, ville vi hatt militæret?
Det er et spørsmål jeg har nå.
Har du følt deg nedfor etter behandlingen?
Nei.
Absolutt ikke.
Ikke i det hele tatt.
Hva med når du ser deg i speilet? Ser du en forskjell?
Ja, jeg elsker meg selv.
Da jeg pusset tennene, sa jeg "jeg elsker deg".
Jeg kan ikke noe for det. Det bare renner ut.
Jeg har et lys i øynene jeg ikke har sett siden jeg var barn.
Takk.
PTSD-SYMPTOMER
De fleste forsøkspersonene ikke bare responderte på behandlingen,
men er nå under det som anses som mild alvorlighetsgrad.
Jeg føler meg lett. Spenningen i kroppen er borte.
Hodepinen jeg har hatt i 12 år, er borte.
Jeg følte at hjernen min regenererte. Den vokste eller noe sånt.
Siden jeg snakket med deg sist, har du vært selvkritisk,
følt deg skyldig eller mislykket?
Nei.
Selvkritisk, skyldig, mislykket?
- Gjort det vanskelig for deg selv? - Nei.
Har du tenkt på å skade deg selv eller dø?
Hva føler du om det? Noen endringer?
Ja. Jøss. Det er helt borte.
- Tenk at jeg var der. - Ja.
Det vi trenger, er et større utvalg.
Og det hadde vært bedre med flere tidspunkter også.
Da kan vi få en bedre idé om hvordan det ser ut.
Dette er første forsøk. Vi har mye mer jobb å gjøre.
Men tanken på at det finnes et verktøy
som kan reparere sinnet på dette nivået, er ganske uhørt.
SEKS MÅNEDER ETTER BEHANDLING
Jeg lurer på hvordan du har det.
Mexico slo dritten ut av meg.
Men jeg kunne føle en forbindelse til alt.
- Ja. - Alt.
Jeg har vendt tilbake til troen min
som jeg hadde lagt bak meg.
Og jeg har vært nær ved å dø. Døden er skremmende,
men det jeg også innså etter Mexico, er at jeg har vært enda reddere for livet.
Det har vært der siden jeg var barn. Det var en motivasjon for alt jeg gjorde.
Jeg ble dette for å være skummel. Jeg ville være farlig. Jeg ville være noen
som ikke måtte bekymre seg for å være et offer.
Jeg tenkte at hvis jeg gjorde det, ville jeg ikke være redd.
Jeg måtte ikke være redd lenger. Men det var en løgn.
Det var løgn. Jeg var alltid… Jeg var fortsatt redd.
Jeg tror at vi alle er født uskyldige.
Men så begynner livet å skje.
Vi begynner å lytte til den stemmen i hodet vårt.
Så kaprer den oss.
Hvis jeg går inn et mørkt sted nå, er jeg der som observatør
i stedet for som fange.
Det trenger ikke å fange meg lenger.
Kom igjen, galning.
Vi har behandlet rundt 400 veteraner.
Vi er på vei til å nå 125 i år.
De føler seg tilknyttet igjen.
De føler at livet deres har formål og mening igjen.
Og for hver veteran vi støtter, kjenner de to til fem veteraner som sliter.
De vil fortelle det til vennene sine.
- Hva skjer? - Hvordan går det?
Hvis du eller noen du kjenner, sliter med selvmordstanker,
kan du finne informasjon og ressurser på www.wannatalkaboutit.com
Tekst: Linda Hansen