Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
O să-ți pun întrebări,
inclusiv unele despre experiențele tale în teatrul de operațiuni.
INTERVIU ÎNAINTE DE TRATAMENTUL CU IBOGAINĂ
Presupun că asta e partea nasoală.
Când erai în armată, cât de des ai tras asupra inamicului?
În numeroase rânduri.
Și ai văzut pe cineva fiind lovit?
Sigur că da.
Cât de des ai fost tu în pericol de a fi imobilizat, înconjurat,
atacat, rănit sau ucis?
De una-două ori, între 3 și 12, între 13 și 50, peste 51?
De peste 51 de ori.
Te-ai surprins având gânduri pesimiste sau autocritice?
Bineînțeles.
- Anxios sau agitat? - Sigur.
Ai folosit medicamente ca să faci față?
Da. Ciclobenzaprină și Zolpidem.
Erau din belșug în companiile SEAL.
Mă uit în oglindă și nu văd nimic.
Văd umbra cuiva care încearcă să braveze.
Te simți trist sau nefericit?
Trist, da.
Mi se întâmplă să mă gândesc că ar fi mai bine să nu mă trezesc?
Sigur că da.
Am mințit când m-ai întrebat dacă vreau să mă sinucid.
Voiam să mă sinucid.
Ai mai folosit halucinogene?
Nu.
DE-ACUM, PRIETEN MI-S CU SUFERINȚA
CĂCI MULT AM PĂTIMIT ÎN VALURI ȘI-N RĂZBOI
SĂ-NCEAPĂ URMĂTOAREA AVENTURĂ!
ODISEU ÎN ODISEEA LUI HOMER
ÎN VALURI ȘI-N RĂZBOI
Marcus,
povestește-mi prima ta experiență cu terapia psihedelică.
La început, mă întrebam ce se întâmplă.
Când o să înceapă?
Apoi am început să aud un bâzâit în urechi.
Deodată, eram transportat în diferite momente din viața mea.
Se succedau rapid imagini cu toate.
Joshua T. Harris, sergent-major în forțele speciale SEAL, s-a înecat
în ape învolburate în Afganistan…
Cel de colo e tata.
Trebuie să facem liniște.
E tata.
Terapia scoate la iveală lucruri pe care vrea să le vezi
și tu nu știi de ce.
Dar întotdeauna îți spune povestea.
În timpul terapiei, mi-a fost foarte rău ore întregi.
Terapeuta a zis că nu crede că în 20 de ani de practică,
a mai văzut pe cineva chinuindu-se atât.
Nu știu dacă era de bine sau de rău. Am luat-o ca pe un motiv de laudă.
Aveam multe de rezolvat.
Vreau în Marină, la trupele SEAL
Vreau să mă tund până la piele
Vreau în Marină, la trupele SEAL
Vino cu mine dacă-ndrăznești
Avem valuri bune!
Ca să intri în trupele SEAL, instrucția este, fizic și mental,
printre cele mai grele lucruri din lume.
De asta și atrage.
Noi eram 175 la început
și din toți am rămas 23.
Ridică-te! Da.
Ridică-l!
Revino-ți! Revino printre noi!
Mulți rămân cu sechele pe viață după instrucția SEAL.
Dar eu n-am avut nicio îndoială, nu mi-a trecut prin cap să renunț.
Condiționarea asta a început de la o vârstă fragedă.
Trebuia să reușești.
Trebuia să înscrii la fotbal, să marchezi puncte la baseball
ca să fii acceptat, ca să fii iubit.
În mod sigur simțeam că trebuie să am performanțe
ca să fiu acceptat în familie.
Eram un copil înalt, uscățiv, de care alții se luau mereu.
Prin clasa a VII-a, mi-a spart nasul bătăușul școlii.
Apoi, de la 82 kg și 1,93 metri,
am ajuns la vreo 100 kg.
După asta, n-am mai înghițit orice.
1 MAI 2001
Când am ajuns la instrucție,
aveam o pasiune incredibilă.
Trebuie să alerg 16-20 km sau să înot 9 km?
Bine. Dacă asta trebuie să fac…
Dacă m-aș uita la vitezometru, mi-ar arăta o valoare negativă.
N-o să te omorâm.
În fine, nu intenționat.
Facem flotări doar.
La nesfârșit.
Tata a fost în SEAL.
Avea momente când era grozav.
Și avea momente când era un coșmar să-i fii în preajmă.
Tata fiind în armată, lipsea mult.
Era plecat peste 300 de zile pe an.
Petreceam mult timp izolat. Mă uitam mult la televizor.
La 17 ani, am luat avionul spre California și m-am înrolat în Marină.
Uiți cât de tânăr, cât de infantil erai la 17 ani.
TATA E ÎN TRUPELE SEAL
Înainte, instrucția era mai ales fizică.
Voiam doar să știm dacă suporți durerea.
În timp, am descoperit
că e de dorit să ai atât rezistență fizică,
cât și o componentă de caracter.
Și e de dorit să o dezvolți.
Ești un coechipier bun? Te gândești la toți, nu doar la tine?
Am fost un copil fără astâmpăr.
Când am aflat de forțele speciale SEAL, am devenit obsedat.
Din clipa aia, am fost obsedat.
Mă jucam de-a războiul până întreceam orice limită.
Voiam doar să stau în pădure, vopsit pe față și cu o armă de jucărie.
Detestam școala și tot ce ținea de ea.
Așa că, fiind un nesimțit antisocial,
nu simțisem niciodată apropierea și spiritul de echipă.
M-am adaptat greu.
Dar, când am reușit, a fost divin.
Puteai să-mi dai toți banii din lume ca să renunț la asta.
Aș fi zis: „Pe dracu'! Sunt exact unde trebuie.”
Cred că puțini oameni găsesc așa ceva în viață.
Iar eu găsisem. Era pasiunea vieții mele.
Oamenii vorbesc despre fraternitate, dar majoritatea n-au simțit-o.
Pentru mine, asta înseamnă să fii în SEAL.
11 SEPTEMBRIE 2001
Informație de ultimă oră.
Un avion s-a izbit de World Trade Center.
E în direct cu noutăți corespondenta 1010WINS, Joan Fleischer.
Joan, ce vezi?
La atentatele din 11 septembrie, ne-au băgat în sala cu televizorul.
Ne-au lăsat să ne uităm vreo 30 de secunde.
O explozie s-a produs chiar acum în cealaltă clădire.
Ceea ce înseamnă…
Preluăm acum transmisia ABC.
A explodat celălalt turn World Trade Center.
Urmăriți transmisiunea ABC.
N-am înțeles implicațiile. Pe noi ne interesa instrucția.
Fiindcă, înainte de atentate, nu se petrecea mare lucru.
Nu știam ce e războiul.
Cred că, în imaginația noastră, erai ca Superman.
Pregătim o ambuscadă, îi omorâm pe toți și ura!
Am salvat prințesa.
Nu te gândești niciodată la partea nasoală. Niciodată.
Caporal Marcus Capone, tehnician sonar, Compania 10 SEAL.
19 OCTOMBRIE 2001
Într-un timp foarte scurt,
am dat viața de studentă în anul doi
pe aceea de mamă și soție.
M-am mutat din Midwest la Coronado, California,
cu un bebeluș și un soț foarte devotat acestei noi misiuni.
Credeam că se duc doar ca să prindă un terorist.
Asta e treaba celor ca Marcus.
Am crezut cu naivitate că, după misiune, o să fim o familie obișnuită.
Războiul din Afganistan e în esență o vânătoare de oameni.
Militarii care vor fi ori sunt deja implicați în vânătoare
sunt din Forțele Speciale, Regimentul Ranger și trupele SEAL.
Pentagonul a confirmat prezența Forțelor Speciale la sol,
coordonând atacuri aeriene.
Cum America luptă în două țări îndepărtate,
războiul s-ar putea prelungi mai mult decât se anticipează în prezent.
Plutonul meu voia să plece primul, fiindcă eram pregătiți și motivați.
Cu cât era mai periculos, cu atât ne doream să mergem.
Ăia erau cei mai mari agresori, voiam să-i batem.
Matty era într-un pluton paralel,
dar unii urma să mergem în Germania
și ceilalți, în Afganistan.
Am dat cu banul ca să decidem care merg primii în Afganistan.
Ne-am ofticat că am pierdut.
Erau al dracu' de supărați, cum aș fi fost și eu.
Încercam să nu ne umflăm în pene,
dar băteam palma unii cu alții discret.
„Mergem în Afganistan!”
Când îi zici unuia din SEAL de acțiune, altceva nu-i mai trebuie.
Așa că Matty și cei din plutonul lui au fost desfășurați în Afganistan,
iar noi ne-am dus în Germania.
Apoi ce s-a întâmplat?
JALALABAD, AFGANISTAN 2005
28 iunie 2005.
Operațiunea Red Wings.
Au fost cele mai mari pierderi din istoria SEAL pentru multă vreme.
Un grup de patru membri SEAL a plecat într-o misiune de recunoaștere în Kunar.
Teren foarte dificil.
Au coborât la sol cu coarda.
Câteva mărunțișuri acumulate i-au pus în dificultate.
Nu s-au încadrat în timp, nu erau unde trebuia.
Tot ce putea să iasă prost a ieșit prost.
OPERAȚIUNEA RED WINGS
Au fost descoperiți.
Și au fost atacați de inamic.
Am fost anunțați.
Noi făceam parte dintr-o forță de reacție rapidă.
Eram deja în elicopter.
Rotoarele erau pornite.
Așteptam să plecăm.
Altitudinea era destul de mare
încât să influențeze capacitatea elicopterului.
Așa că planul era să coborâm câțiva, ca să fie mai ușor.
Pleca și se întorcea după ceilalți.
Așa că am coborât.
Așteptam.
Unul dintre băieți avea un telefon prin satelit. Îl aud: „Repetă!”
Apoi se uită la mine.
Și zice:
„Ne-au doborât un elicopter.”
Era cel din care tocmai coborâsem.
Trebuia să fiu în el.
Elicopterul CH-47 s-a prăbușit la vest de Asadabad,
în timpul Operațiunii Red Wings.
Primele informații arată că un atac ar putea fi cauza prăbușirii.
Starea militarilor este necunoscută în acest moment.
Noaptea, ne-am dus la locul prăbușirii.
Cei din Regimentul Ranger au asigurat protecția,
iar noi am căutat toată ziua și toată noaptea.
A fost cumplit.
Avem o chestie a noastră.
Eu îi zic „colegul din capul meu”.
Te ajută să reziști instrucției, te ajută când ești în misiune.
Te ajută să treci prin… chestii nasoale.
Ești în misiune și moare jumătate de pluton.
Te ajută să continui.
E o voce în capul tău care zice: „Uite ce o să faci.”
Și tu faci.
Noi, în Germania, aflam vești de la soțiile noastre de acasă.
Că, de pildă,
cutare a fost vizitată de doi domni
în uniformă de ceremonie.
Și atunci eram… „Nu se poate!”
Odată am aruncat telefonul.
Și…
îmi plângeam
prieten după prieten cu care lucrasem.
Și nu puteam face nimic în acel moment.
Era frustrant.
Și tristețea s-a transformat în furie.
CEREMONIE DE REPATRIERE A VICTIMELOR OPERAȚIUNII RED WINGS
La ceremonia de repatriere…
mi-a fost mai greu ca niciodată.
Toate sicriele erau într-un singur avion.
Urcai pe rampă și coborai pe ușa laterală a avionului.
Am făcut ceremonia. Cântau cimpoaiele.
Am ajuns la ușa laterală
și m-am întors neștiind ce fac.
Nu știam cum să cobor din avion.
Înțelegi?
Nu trebuie să-i părăsim.
CEREMONIE PENTRU VICTIMELE OPERAȚIUNII RED WINGS, IULIE 2005
Președintele Statele Unite are mândria
de a acorda postum medalia Silver Star, medalia Purple Heart,
decorația Combat Action Ribbon și medalia Afghanistan Campaign
sergentului Danny Dietz, tehnician artilerie din Marina SUA.
Nu-l cunoșteam pe Danny.
Soția lui, Patsy, a fost singura dintre cele 11 soții care a luat cuvântul.
Singura.
Și a fost emoționant.
Era tânără, doar 22 de ani. Și se vedea.
Viața ei se sfârșise.
Danny, vorbind despre tine, simt fluturi în stomac,
ca prima dată când ne-am privit.
Țin minte că m-am pierdut în ochii tăi negri.
Îmi pare atât de rău că a trebuit să mori așa!
Sper doar să poți pleca spre Rai
cu amintirea celor patru ani cât ne-am iubit cu patimă.
Mi-aș da viața în clipa asta pentru încă o zi cu tine
și pentru un ultim sărut.
Când am terminat liceul, m-am înrolat în Marină.
Și când am ajuns la prima mea bază,
care era aici, în Virginia Beach,
viața mea s-a schimbat.
Eram în Marină, dar nici nu știam că există trupele SEAL.
Ce era asta? Nu auzisem de așa ceva.
Mama m-a întrebat dacă vin cu ei la un grătar.
Și țin minte că mi-a zis: „E un domn foarte drăguț aici.”
Îl chema Danny și…
Când am ajuns, mama mi l-a prezentat.
Și… după asta, nu ne-am mai despărțit.
A fost incredibil.
A fost o iubire foarte frumoasă și plină de inocență.
Îți promit că ne vom revedea cândva.
Ne vom relua și ne vom duce la capăt viața de basm
de unde ai lăsat-o.
Te iubesc! Pe veci a ta, soția ta, dna Dietz.
Ai un grup de băieți din aceeași unitate.
Sunt ca un trib.
Și apoi suferi pierderi în masă.
Mai mulți băieți nu se mai întorc acasă.
Ce facem?
Ne întoarcem la treabă și le arătăm noi.
Asta facem.
Nu e altă opțiune.
IMAGINI DIN ARHIVA LUI MARCUS CAPONE, AFGANISTAN 2005
Când am ajuns în Afganistan, după două zile am ieșit pe teren.
La prima oră, misiune ofensivă.
Un raid asupra unui complex.
Elicoptere, mai multe Black Hawk.
Vânt din toate părțile.
Eu eram artificier. Artificierul sparge uși.
Putea fi cu un baros, cu o cantitate mică de explozibil…
sau cu una foarte mare.
E ca atunci când plachezi tare la fotbal. Celălalt e lat, ție îți țiuie urechile.
Dar ești euforic.
Pe vremea aia,
prietenii mei apropiați și eu însumi,
toți eram dornici să mergem la război.
După Red Wings,
am avut vreo lună și jumătate sau două de refacere sau așa ceva.
Iar Marcus și băieții ne-au înlocuit în Afganistan.
Ne ducem în Germania și… apare unul dintre psihiatri.
Și toți trebuia să vorbim cu el. Era obligatoriu.
Nimeni nu voia. „Dă-o-n mă-sa!”, ziceam.
Și apoi, am stat toți câte două ore cu el. Era grozav.
Și țin minte că ne-a zis tuturor: „Fiți atenți!
Când mergeți acasă, nu luați decizii majore.
Nu începeți o relație, nu puneți capăt unei relații.
Nu faceți nimic, fiindcă încă n-ați procesat chestia asta.”
Bineînțeles, m-am dus acasă și am stricat tot.
După care am luat-o de la capăt cu pregătirea,
ceea ce s-a dovedit… o idee îngrozitoare.
Nu mult după desfășurare, ne-am dus într-o misiune.
La întoarcere, eu râdeam.
Nu mai știu cine era în spate, dar știu că m-a întrebat de ce râd.
I-am zis: „E prima oară în luni de zile când pot să dorm.”
Nu avusesem liniște nicio secundă…
acasă.
Dar când am ajuns la Fallujah, am putut dormi ca un prunc.
E… cam ciudat.
M-am dus a doua oară în Irak în 2007.
Matty Roberts era în echipa noastră. Avea o reputație foarte solidă.
Se vedea că își caută din nou o familie.
Eu îl consideram un frate mai mare.
Echipa asta era tot ce-mi dorisem.
Parcă ajunsesem la Patriots.
Aveai toate dotările, aveai oameni care te informau.
Aveai la dispoziție tot sprijinul pe care ți-l puteai dori.
Și oameni care meritau să-i ataci.
Asta te motiva.
Știai pentru ce te trezești dimineața.
În același timp, nu te mai sperie pericolul.
FOTOGRAFII DIN ARHIVA LUI D.J. SHIPLEY
Am fost în multe situații foarte nasoale.
Dacă se trage în tine de la 200 m, e nasol. De la 50 m, e nasol.
Cinci metri îți schimbă viața.
- Tipul din șanț se mișca. - Da, îl văd.
- E în dreptul tău. - Bine.
Am fost în misiune într-o noapte.
Aeronava a detectat oameni fugind pe un câmp.
Pe noi ne-au trimis după ei.
Era vegetație deasă.
Și înaltă. Aproape doi metri pe alocuri.
Cei din avion pun un fascicul infraroșu pe tipul ăsta, ca să-l vedem.
Toți cercetăm terenul și facem câte un pas.
Suntem la 1,20 metri. Vorbim în șoaptă. Ascultăm ce ni se comunică.
E un pilot care vede un singur individ pe câmpul ăla.
Și vede cum ne apropiem de el.
Un metru.
Jumătate de metru.
Am pulsul 190.
Sunt încordat la maximum, sunt foarte speriat.
„Al treilea din dreapta, ești chiar în dreptul lui.”
Unu, doi, trei.
Nu e acolo.
La un moment dat, Jay a auzit ceva.
Știu că a strigat: „Hei!”
De cum a strigat, tipul a deschis focul.
Ne-am ascuns rapid după o roată de tractor care era la 4,5 m în spate.
Niște inamici care plecaseră au făcut cale întoarsă.
Acum trăgeau din toate părțile.
Eu nu puteam trage, nu vedeam pe nimeni.
Aveam ochelarii nocturni strâmbi, praf în ochi, nu vedeam nimic.
Sanitarul s-a prăbușit.
M-am dus repede să-l trag la adăpost.
M-au nimerit și pe mine.
De la impact, m-am învârtit.
Am crezut că nu mai am braț, că mi l-a smuls.
Când m-am uitat pe sub ochelari, am văzut doar mâneca tricoului.
Și nu simțeam nimic.
Cert e că sângeram abundent.
Am avut o jumătate de secundă de panică.
Mi-am zis: „Trebuie să mă car.”
Colegul din capul meu.
Parcă m-a pălmuit peste față și a zis:
„Dacă îl lași aici și scapi cu viață, n-o să te mai poți uita în oglindă.”
I-am zis: „Te târăsc cât pot de departe.
Dacă mă opresc, du-te mai departe.”
I-am tras pe toți după roata de tractor
și ne-am apucat de treabă.
Am scos trusele de urgență,
am încercat să punem garouri.
Matty avea hemoragie.
Încercam să-i pun un garou la braț.
Și urla din toți rărunchii. Țin minte că se uita pe jos.
Credea că-și pierduse brațul, după cum atârna.
Vedea un ciot.
În timpul ăsta, ceilalți trăgeau în noi fără oprire.
Fiind atât de aproape,
dacă te aplecai, erai împușcat.
Tot ce puteam face era să cerem foc din aer.
Trebuie să trageți voi. Nu-l vedem.
Avem răniți. Trebuie să trageți.
Țin minte că pilotul a refuzat. „E prea aproape, nu putem.”
Pericol de proximitate.
„Fără ajutor, murim oricum”, a zis Jay.
Și-a dat inițialele, Juliet Apha. „Băgați!”
- Juliet Alpha. - Aprobat, trage.
Am armat.
A fost exact peste ei.
- Din nou, tot acolo. - Înțeles.
Chemăm elicopterul, urcăm răniții, sar și eu.
Scena din elicopter arăta ca în Operațiunea Mogadishu.
Sânge, truse de urgență, gloanțe și încărcătoare de arme
erau împrăștiate peste tot acolo.
Futu-i!
Am făcut recuperare și operații peste operații.
Și fizic eram vindecat.
Cel puțin așa credeam.
Dar psihic, mă duceam cu viteză la vale.
A fost de groază. A fost oribil.
Un medic mi-a zis: „Ai o leziune cerebrală traumatică.
Suferi cu siguranță de stres posttraumatic.
Recomandarea noastră e să te retragi.”
I-am zis că vreau să rămân, dar am ajuns să fac instruire.
ARHIVA LUI MATTY ROBERTS
Deși eram încă în Marină, orgoliul meu spumega.
Eram copleșit de vinovăție.
Uneori prefer să-mi fi pierdut brațul.
Asta ar fi fost mai ușor de acceptat.
Ce-i tâmpenia asta cu creierul și PTSD-ul? Ce mama dracului?
Nu voiam să-i văd pe D.J. sau pe Marcus, pe niciunul.
Acum, colegul din capul meu devenea toxic.
Vocea aia spunea: „Laș nenorocit!
Fricosul dracului!
Băieții ăia sunt acolo, luptă mai departe.
Iar tu stai degeaba aici.
Ce dracu' e cu tine?”
În capul meu, relația frățească dispăruse.
Când m-am întors,
am observat anxietatea.
Am observat imediat depresia.
Am încercat să fiu normal, să generalizez.
Așa se întâmplă.
De la LCT, aveam pierderi de memorie.
Te întâlneam, dădeam mâna și habar n-aveam ce ai zis.
Nu-ți rețineam numele.
- Ai spus cuiva? - Nu!
- Nu. - După cât timp ai zis?
Vreo cinci-șase ani.
Toate soțiile colegilor lui Danny pe care le frecventam
acum rămăseseră văduve.
Ne susțineam reciproc și am devenit bune prietene.
Odată au organizat o ieșire și una dintre ele m-a sunat.
„S-au întors băieții din Compania 10.
Vrei să vii și tu?”
M-au pus în gardă.
„O s-o cunoști în fine pe Patsy.” „Bine.”
„E rea de gură, ai grijă.”
„Fac față”, am zis.
Țin minte că a apărut din senin un tinerel încrezut din trupele SEAL…
Nu știa cine sunt, nu-l mai văzusem.
Timp de cinci minute, m-a desființat. A fost perfect.
Iar la sfârșit mi-a cerut numărul de telefon.
A început să-mi trimită mesaje, mă invita la masă.
Și dintr-una într-alta…
Mi-era teamă că e marcată de ce pățise Danny.
Nu credeam că mai suportă plecări și am fost sincer.
I-am zis că mai plec, nu vreau să renunț.
Dacă e prea mult pentru tine, înțeleg.
Nu voiam să mai trec prin asta.
Dar el era altfel și era…
Avea ceva care mă făcea să mă simt din nou acasă.
După atâția ani, mă făcea să râd.
Și asta… îmi lipsise.
Eram împreună de aproape un an.
Voiam să mă duc la mormântul lui Danny, în Colorado.
A vrut să meargă cu mine.
M-a lăsat la cimitir și a plecat, să mă lase singură.
Când s-a întors să mă ia, m-a întrebat:
„Te deranjează dacă mă duc la mormântul lui?
Nu l-am cunoscut când trăia. Aș vrea să-mi arăt respectul.”
CU DRAGOSTE ETERNĂ, SOȚIA ȘI FAMILIA
S-a dus la mormânt și a îngenuncheat.
Se vedea că i-au dat lacrimile. Apoi s-a întors la mașină.
Ne-am întors în seara Zilei Recunoștinței, eram cu prieteni și rude.
A îngenuncheat și m-a cerut de soție.
Am aflat ulterior că voise să meargă la mormânt
ca să-i ceară voie lui Danny să se însoare cu mine.
Și am simțit…
Dacă simțeam vreo vină pentru că îmi văd de viață și sunt cu el,
asta mi-a confirmat că e omul potrivit.
Între 2005 și 2010, a fost o perioadă aglomerată.
Numărul de operațiuni desfășurate
de întreaga comunitate de operațiuni speciale a fost uriaș.
Erau sute de misiuni lună de lună.
Nu se terminau niciodată.
Marcus era plecat aproape 300 de zile pe an.
Iar când se întorcea acasă,
era clar că devenea tot mai… distant.
Parcă nici nu voia să fie acasă, mare parte din timp.
Dintr-o extraordinară dăruire,
mulți dintre băieții mobilizați nu voiau să se mai oprească.
Și cred că după vreo doi ani,
am început să vedem impactul pe care-l avea lipsa pauzelor.
Un elicopter militar Chinook a fost doborât la est de Kabul.
Au fost uciși toți cei de la bord, 30 de militari SUA și 8 afgani.
Printre americani, 22 de membri SEAL, majoritatea din Compania 6.
Decesele continuau cu fiecare misiune.
Era fără precedent.
Nicolas Checque avea doar 28 de ani.
Era în trupele SEAL…
David Warsen, de 27 de ani, absolvise Liceul East Kentwood.
Un bărbat familist…
Joshua T. Harris, sergent-major în forțele speciale SEAL, s-a înecat
în ape învolburate în Afganistan, în august 2008.
Părinții lui…
Josh Harris era printre cei mai buni prieteni ai mei.
Era într-o misiune de recunoaștere.
A ieșit înot, prins într-o coardă,
iar coarda a plesnit.
A fost luat pe sus de curent.
L-am găsit abia după 12 ore.
L-am găsit la 50 km în aval.
Sigur simțea o oarece vinovăție că a supraviețuit.
Erau obișnuiți să disimuleze.
Mulți luau medicamente de capul lor, nu doar el.
Parcă era ruleta rusească.
De fiecare dată când pleca, aveam sentimentul
că s-ar putea să nu se mai întoarcă.
Țin minte că îl duceam la bază.
FIUL LUI MARCUS ȘI AMBER
Și… țin minte că țipam.
Țipam și plângeam.
„Te rog, nu pleca!”
La ultima plecare în misiune, Caden și Maggie au plâns isteric.
A fost foarte dureros.
Așa că era timpul să mă odihnesc o vreme
și să încerc să-mi refac familia.
E o scrisoare din 2013 în care ceream retragerea din motive medicale.
„Mă voi retrage curând, după 12 ani și jumătate în Marină
și o carieră întreagă în forțele speciale SEAL.”
200 DE MISIUNI DE ACȚIUNE DIRECTĂ
DOUĂ MEDALII BRONZE STAR
SCHIMBURI DE FOCURI INTENSE
AȘ FI PUTUT FACE MAI MULT.
„Capacitatea mea mentală s-a diminuat.
Am încercat să ascund acest lucru în ultimii doi ani,
dar celor apropiați mie le-a fost dureros de evident
că am dificultăți în multe aspecte ale vieții.”
CONSUM CANTITĂȚI MARI DE ALCOOL.
HIPERVIGILENȚĂ
„Mi-am scos pistolul din seif de nenumărate ori
doar fiindcă suna la ușă.
M-am îndepărtat de mulți prieteni apropiați.
Am reacții imprevizibile, mă surprind enervându-mă ușor
și sufăr constant de anxietate,
coșmaruri, depresie.
Cu toate acestea, sunt mândru de cariera pe care am avut-o în ultimii 13 ani.
M. Capone.”
Mă îngrijora cum o să funcționeze în afara forțelor speciale,
dar mă agățam de orice urmă de normalitate.
Tata a început tranziția spre viața civilă.
Ne ziceam: „Ne mutăm în Texas,
o să fim împreună, ca o familie, o să fie minunat.”
Ne-am dat seama toți foarte rapid că nu era deloc așa.
1 MAI 2001
Când te desparți de trib,
apelezi la orice ca să umpli golul lăsat.
Mă plictisesc și o să fac un filmuleț.
Începem!
Am început să beau mult.
Mi s-au prescris antidepresive.
Țin minte că aruncam cu căni în ferestre și îmi ieșeam din sărite.
Nu mă bătea, poate doar mă îmbrâncea.
Dar avea o anume privire
și, când o vedeam, trebuia să dispar din calea lui.
Cel de colo e tata. Trebuie să facem liniște.
Țin minte că odată am încercat să mă bag între ei.
Nici nu pot să-mi închipui ce speriat era Caden
când îl fugărea un monstru pe care-l idolatrizase toată viața.
Făceam prostii la școală, mă drogam mult.
Familia îi era lui alături. El era cel întors din război.
Ce trăiam noi n-a fost niciodată la fel de important
ca ceea ce trăia el.
Mă gândeam că Amber și copiii ar duce-o mult mai bine
dacă n-aș fi aici.
Venirea mea acasă provocase tot felul de probleme tuturor.
Copiii se fereau de mine. Amber nu-mi vorbea.
Credeam că ar trăi mult mai bine dacă n-aș exista pe lume.
Într-o seară, Marcus se uita la filme cu antrenamente vechi.
Eu m-am dus la culcare.
Iar pe la 5:00 dimineața, am intrat în cameră
și l-am găsit pe Marcus cu o sticlă goală de whisky
și o armă încărcată.
Și…
a luat-o și a zis: „Pleacă dracului de lângă mine!”
S-a dus la Ministerul Veteranilor.
I-au monitorizat somnul, i-au făcut teste de imagistică.
I-au făcut teste psihologice.
Nu funcționa nimic.
Lua zece medicamente.
Pentru somn, pentru concentrare, pentru energie,
pentru coșmaruri, pentru depresie, pentru anxietate.
Se ținea de tratamente.
Făcea psihoterapie.
Făcea tot ce i se spunea să facă.
Și se simțea tot mai rău.
DIFICULTĂȚI DE MEMORIE
Am cerut dosarul lui medical și am găsit o evaluare
în care Marcus spunea:
„Mi se întâmplă des să uit numele colegilor de lucru.”
Și am fost șocată.
Eram disperată de-acum.
Mi-am schimbat complet abordarea.
Am început să mă concentrez pe tratamente alternative.
RENAȘTEREA PSIHEDELICĂ
POT CURELE PSIHEDELICE TRATA PTSD ȘI ALTE BOLI?
Soția altui militar m-a căutat și a zis:
„Cred că o să te intereseze chestia asta pentru Marcus.”
Bineînțeles că mi-era complet necunoscut.
Ibogaina și iboga sunt cunoscute în lumea occidentală
ca tratamente pentru dependență
de vreo 50-60 de ani.
Populația Bwiti din Gabon folosește
această substanță de secole, se pare,
în cadrul unui ritual medicinal și spiritual de inițiere.
Ibogaina provine din rădăcina unui arbust din Gabon, Africa.
Iar 5-MeO-DMT este derivat din veninul broaștei din Deșertul Sonora.
Tratamentul cu ibogaină realizează resetarea fiziologică a sistemului nervos.
TRATAMENTUL CU 5-MEO-DMT
Medicamentul extras din broască te ajută să eliberezi ce scoate la iveală ibogaina.
PROTOCOL DE TRATAMENT: ZIUA 1: IBOGAINĂ, ZILELE 3-5: 5-MEO-DMT
CE TRATEAZĂ IBOGAINA
Ca tratament administrat succesiv,
ibogaina și 5-MeO-DMT s-au dovedit foarte eficiente
în cazurile de traumă.
Dar ambele sunt ilegale în SUA,
așa că Marcus trebuia să plece în Mexic ca să le primească.
Când i-am pomenit de asta, Marcus a zis: „E o aiureală.”
Leacuri halucinogene?
Adică ce? Gen Timothy Leary și Woodstock?
Oameni dansând în cerc, cu flori în păr? Nu e deloc genul meu.
FILM EDUCAȚIONAL DIN 1967
Iată un călător care și-a luat bilet
pentru o călătorie foarte aparte.
Prețul? Câțiva dolari și mintea lui.
Știam doar ce fusesem învățat când eram copii:
substanțele halucinogene sunt droguri și dau dependență.
Îți pierzi mințile.
Îți prăjești creierul cu ele.
Asta-i salvarea pentru războinicii noștri căliți?
Crescând într-o familie creștină foarte conservatoare,
mă gândeam: „E vrăjitorie voodoo?
Deschide porțile întunericului?”
Mi se părea înfricoșător.
VIRGINIA BEACH, VIRGINIA
M-am întors din misiune în 2012.
Am intrat în 2013. Lola s-a născut în mai.
Eu am plecat în misiune pe… 15 mai.
Am fost rănit grav în misiunea aia.
FIȘĂ MEDICALĂ CRONOLOGICĂ
Timpane sparte, sângeram din urechi și din nas.
EXPUNERE LA EXPLOZIE
Multe comoții una după alta.
TREMOR LA MÂNA DREAPTĂ
Au fost explozii în apropierea mea
și deja acumulasem o mulțime de leziuni ortopedice.
Am ajuns la un spital franțuzesc, m-au scanat
și mi-au găsit un hematom pe creier așa de mare și negru ca cerneala.
Aveam dureri de cap cumplite de la lumină, aveam fotofobie.
Dacă-mi băgai o lanternă în ochi, vomam.
Am ajuns în Virginia Beach.
Acasă a fost așa: „Bun-venit! Uite copilul de patru luni.”
Nu știam să fac nimic. Nu eram bun de nimic.
Și uitam cum o cheamă.
Pusesem cina pe masă, mâncam,
dar el nu prea vorbea.
Am crezut că e depresia de după misiune. Poate era copleșit de întoarcerea acasă.
Când a ridicat ochii, am văzut lacrimi.
Zice: „De cât timp mâncăm?”
Eu terminasem. I-am zis că stăm de ceva timp la masă.
S-a uitat la mine și a fugit din cameră.
L-am găsit în camera de oaspeți, ghemuit și plângând în hohote.
Băieții ăștia nu-și arată slăbiciunile. Nu se face așa ceva.
Nu spui, nu comunici lucrurile astea.
Trebuie doar să… mergi mai departe.
FOTOGRAFII DIN ARHIVA LUI D.J. SHIPLEY
Am rezistat încă patru-cinci luni.
Ne pregăteam de o misiune importantă.
Superiorul meu s-a uitat la mine și a zis:
„Nu cred că e bine să mergi în operațiunea asta.
Vrei să rămâi aici, să te relaxezi?”
Am refuzat.
Zice: „Atunci o să reformulez.
Nici vorbă să mergi.”
Și după vreo cinci zile am ajuns la NICoE.
E o clinică de reabilitare extrem de avansată
pentru leziuni ortopedice grave, dar mai ales cerebrale.
Te testau din cap până în picioare timp de patru săptămâni în șir.
EVALUARE COMPLETĂ A STĂRII PSIHICE ȘI LCT
DIFICULTĂȚI DE A IEȘI DIN HIPERVIGILENȚĂ ȘI TENDINȚA DE A EVITA MULȚIMILE.
SENZAȚII INTENSE DE DÉJÀ-VU CÂND ÎȘI PLIMBĂ CÂINII PRIN IARBĂ ÎNALTĂ,
DEOARECE ÎI AMINTEȘTE DE O MISIUNE TRECUTĂ.
Începeau să-ți dea pastile și te salvau.
TRATAMENT ADMINISTRAT
Eu aveam nevoie de toate astea ca să rezist până la retragere.
La întoarcere, mă simțeam de milioane. Ne pregăteam și plecam iar. Și tot așa.
Am făcut încă patru rotații.
Tot ce citisem despre ibogaină suna îngrozitor.
Erau povești personale ale multora care spuneau că fuseseră
în cele mai adânci și întunecate abisuri ale iadului
în timpul experienței lor de 12 ore.
Ne și certam pe tema asta.
I-am zis lui Amber: „E o nebunie. La propriu, nebunie.”
Așa a decurs discuția timp de vreun an.
Copiii asistau la toate astea și nu puteam continua în felul ăsta.
Așa că i-am spus, practic:
„Trebuie să încerci, altfel iau copiii și plec.”
Cred că epuizasem orice soluție.
Și cred că ești dispus să faci orice
când… ești atât de disperat.
Fusese la o mulțime de clinici și încercase o mulțime de lucruri.
Am crezut că e abureală. Nu înseamnă nimic.
Auzisem asta de nenumărate ori.
FRONTIERĂ INTERNAȚIONALĂ
În Mexic, tratamentul începe cu administrarea ibogainei.
CLINICA AMBIO
Iar după câteva zile iei 5-MeO-DMT,
cunoscut și drept „broasca”.
Erau acolo psihoterapeutul meu, un medic urgentist, o asistentă.
Intenția mea în seara aia era…
Voiam să fiu din nou întreg.
A început muzica.
M-am întins în pat și… am așteptat.
Așteptam fără să am habar ce urmează.
Îmi amintesc că la un moment dat auzeam un zgomot puternic, ca de drujbă,
și era complet haos.
Ești lovit repetat unde te doare mai tare
și nu poți fugi.
Vedeam ca niște cărți de joc care se amestecau.
Mii de fotografii, foarte rapid.
Am văzut imagini din copilăria mea.
Și imagini cu tatăl meu.
Poate s-a întâmplat ceva legat de el, poate a fost un incident.
Și apoi am văzut imagini cu Josh.
N-am vorbit despre asta, dar eu trebuia să traversez râul.
Eu trebuia să fiu acela
care se duce să caute un loc pe unde să traversăm,
dar nu eram acolo în momentul ăla.
Treaba asta mă apăsa pe suflet.
Dar mi-a apărut imaginea lui zâmbind, cu părul lui creț.
Era o imagine pozitivă. Ca și cum e bine.
Am putut vedea clipe grele din viața mea dintr-un unghi diferit.
Și asta m-a făcut să înțeleg că nu eram vinovat de niciunul.
Apăsarea începea să dispară.
Simțeam aproape o defragmentare a creierului.
Zidurile pe care le ridici, armura pe care ți-o construiești dispar.
Dispare egoul
și rămâi versiunea pură a unui om
care iubește totul.
M-am simțit ridicat, ușor.
Simțeam că e un nou început.
SAN DIEGO, CALIFORNIA
Când s-a întors tata, nu știu cum să descriu schimbarea.
Avea un aer mult mai împăcat.
Privirea lui era…
parcă nu mai era moartă.
Multă vreme, îl priveai și parcă vedeai prin el.
Când am văzut că tata se străduiește,
am început toți să lucrăm la noi înșine.
Familia noastră a reînceput să funcționeze pe măsură ce el era mai bine.
După experiența mea cu ibogaina, când m-am întâlnit cu Amber,
întâi de toate i-am zis
că avem atâția prieteni care suferă
și trebuie să le spunem de treaba asta, ca să se facă bine.
Cam așa a început.
UNIVERSITATEA STANFORD
M-am întâlnit cu Marcus și Amber.
Am stat de vorbă 30 de minute cu Marcus.
Aveam în față un tip modest, foarte grijuliu
și care mie mi se părea foarte normal.
Apoi Amber mi-a povestit că nu putea nici să înșurubeze un bec
înainte să se ducă acolo.
Dintr-o stare foarte proastă, ajunsese să fie… normal.
Asta m-a convins.
E genul de proiect medical
în care trebuie să ai curaj să te arunci.
În ce privește alți soldați din unitatea ta,
cât la sută dintre ei ai spune
că au fost fie uciși în luptă, răniți sau dispăruți în luptă?
Cam 25-30%.
Cât timp dintr-o săptămână te simți izolat de ceilalți?
Neinteresat, neimplicat.
- Da, zilnic. - Zilnic.
Cam tot timpul.
Ai sentimente de vinovăție?
INTERVIU ÎNAINTE DE TRATAMENT
Cred că da.
Nu cred, știu.
Va fi primul studiu neuroștiințific al efectelor ibogainei la oameni.
Scopul este să-i analizăm utilitatea în tratamentul
afecțiunilor psihiatrice și neurologice de care suferă veteranii.
Mulți dintre veterani au fost expuși la numeroase explozii.
LCT e o rană specifică conflictelor din Irak și Afganistan.
LEZIUNI CEREBRALE TRAUMATICE (LCT)
Sentimentele de vinovăție și rușine au legătură cu experiențele tale militare?
- Da. - Înțeleg.
Am multe regrete pentru…
direcția în care a luat-o viața mea în trupele SEAL.
Amintește-mi în ce an au început durerile tale de cap.
- În 2007. - În 2007.
Da.
De obicei e…
În clipa asta e emisferică.
Partea asta a capului mă doare tot timpul. Nu mă lasă deloc.
O clipă!
Frate…
Urcați dealul ăla!
IMAGINI DIN ARHIVA LUI MATTY ROBERTS
Sus arma!
Mulți alegem meseria asta
crezând că ne reprezintă, că pentru ea ne-am născut.
În realitate, e o haină ca oricare pe care o îmbraci într-o etapă a vieții.
O vei dezbrăca.
În ce mă privește, am dezbrăcat haina.
Acum cine dracu' sunt?
Merg la lucru, merg la sală, apoi merg acasă și stau pe canapea.
Și mă tot uit înapoi. Asta-i tot ce fac.
Nu reușesc să mă uit în direcția asta.
Fiindcă mi se rupe de orice din direcția asta.
Am destulă minte ca să știu că nu pot trăi așa toată viața.
Dar nu știu cum să…
ies din asta.
Dacă are vreo noimă.
În 2018, am trecut în retragere din motive medicale.
Am părăsit compania. Am deschis o firmă de skateboard.
Din afară, părea că am totul.
O soție frumoasă, doi copii sănătoși. Eram teafăr, aveam o casă frumoasă.
N-aveam de ce să mă plâng.
Doar că voiam să mor.
Când pleci din trupele SEAL, pierzi ce te motiva.
Nu mai ai de ce să te trezești la 5:00 dimineața.
Asta te termină.
Eram cât se poate de deprimat.
Un cancer terminal ar fi fost un dar.
Probabil nu mă mai vedea ca pe o soție, ci mai mult ca pe o îngrijitoare.
La sfârșitul serii, eram epuizată. Voiam doar somn, fiindcă eu făceam tot.
Mai aveam și copii.
Trebuia să-i protejez și să merg mai departe,
fără ca ei să observe că tata era… defect.
L-am întrebat: „Ce se întâmplă cu tine? Te rog, spune-mi!”
A zis: „În fiecare secundă a zilei, mă gândesc la sinucidere.
Îmi vine să mă sinucid în clipa asta.”
„Bine”, am zis.
Aveam ocazia să-i caut ajutor,
fiindcă ăsta era un strigăt de ajutor.
Pentru cine nu știe,
comunitatea SEAL a suferit două sinucideri în ultimele săptămâni.
Doi membri foarte iubiți ai comunității și…
Se întâmplă prea des.
Așa că ne-am gândit că ar fi o idee bună să anunțăm public
că unii dintre noi am fost pe muchie și ne-am revenit.
Sper să vadă mulți oameni,
mai ales unii dintre colegii noștri care au dificultăți
și poate se gândesc să-i pună capăt.
Nu renunțați încă!
Așa că…
da…
- Vrei să-l citești? - Da, haide!
Bine.
Au fost două săptămâni grele pentru noi,
căci ni s-au sinucis încă doi colegi.
Fiecare avem probleme și fiecare avem o poveste.
Nu trebuie să luptați singuri. Lăsați-ne să luptăm alături de voi.
De la atentatele din 11 septembrie, au fost 7.100 de militari uciși în luptă.
În același interval,
s-au înregistrat aproximativ 30.100 de sinucideri în rândul veteranilor,
iar numărul lor crește cu 22 pe zi.
Dacă faci niște calcule simple, rezultă că pierdem
de 4,3 ori mai mulți militari sau veterani
prin sinucidere decât am pierdut în operațiuni împotriva inamicului.
Probabil pe la sfârșitul anului 2019, Amber și Marcus au făcut un clip.
Țin minte că eu și D.J. eram în pat și…
L-am văzut pe pagina ei de Instagram.
Și am plâns.
Am plâns mult. Și ea a plâns în hohote.
L-am cunoscut pe Marcus prin 2003-2004.
Arăta ca un fundaș din NFL.
Și era cunoscut ca un membru SEAL de excepție.
Și în acel clip, povestea ce perioadă sumbră a avut,
cât de rău s-a simțit de fapt.
M-a uimit sinceritatea lui.
Credeam că sunt singurul din SEAL care suferă, până am văzut clipul.
Atunci am sunat-o pe Amber
și i-am zis: „Amber, poți să mă ajuți?”
O imploram. „Te rog, du-l acolo!”
Patsy a zis: „Dacă mă iubești, te duci.”
E ciudat să spui așa ceva.
Dacă-ți iubești soția, te duci în Mexic și iei halucinogene.
Sper să-ți meargă bine săptămâna asta.
Și eu.
- Abia aștept să te văd ulterior. - Și eu. Sunt nerăbdător.
Cel mai greu a fost să elimin pastilele.
Luam vreo 60 de pastile pe zi, aș zice.
Nu vor să mai iei nimic.
E amuzant, dar îți fac test antidrog când ajungi acolo.
Dar e pentru Adderall și stimulente, ca să fie siguri că n-o să mori.
- Gata? - Da.
Întâi iei ibogaina.
Un mic foc de tabără.
…recunoștință pentru planta iboga și tradiția Bwiti.
Dar era atât de absurd și de ciudat,
încât nu-mi venea să cred că fac asta.
Dar am intrat în joc.
Am zis de ce vrem să scăpăm,
le-am scris și am aruncat hârtia în foc.
Eu am aruncat o hârtie goală.
Nici pomeneală să scriu de ce voiam să scap, nu puteam.
- Și anume? - De tot.
Am luat ibogaina, ne-am pus ochelarii de soare și ne-am întins.
Ei cântau la boluri și așa mai departe.
Și… credeam că am greșit ceva.
Am stat acolo întins puțin, am auzit un bâzâit ca de albine,
așa cum ne-au zis.
Și apoi, nimic.
Am adormit.
Așa am crezut.
La un moment dat, medicamentul te duce pe culme.
Și cazi.
Vedeam ca niște sertare care zburau.
Erau în culorile curcubeului. Erau amintiri și gânduri.
Puteam alege unul și cădeam în el.
Mă întorceam în timp, oriunde voiam.
Puteam face orice voiam. Orice.
Eram acolo.
Voiam să revăd prieteni morți.
Dar n-am apucat.
Pierzi noțiunea timpului acolo, dar eu am petrecut destul de mult
pe platoul serialului The Wonder Years.
Glumești? Știi cât am investit în mașina aia?
Fred Savage.
El și Wendy mâncau semipreparate încălzite la microunde și așa mai departe.
M-am așezat pe canapeaua maro și i-am privit.
Erau o familie normală, vorbeau despre școală,
ce s-a întâmplat în autobuz, ce teme au de făcut.
O cină normală în familie.
Eram captivat.
Mă făcea să mă simt normal.
Poate voiam familia aia fiindcă crescusem la televizor.
Mă gândeam că, dacă le pot asigura asta copiilor mei,
poate ar ajunge mai bine decât mine.
Nu mi-au apărut amintiri importante de după 13-14 ani.
D.J., liniște!
Facem cu rândul.
L-am văzut pe tata de fiecare dată când m-a înjosit
sau a vrut să mă umilească în fața tuturor.
N-o să intri niciodată în armată.
Toate astea mă loveau din nou și din nou.
Îți arăt eu când ajungem acasă, prăpăditule!
Aveam o fermă de două hectare, cu o curte mare.
Mă punea să tund iarba.
O tundeam dimineața devreme, era rouă.
Împingeai puțin, trăgeai înapoi. Împingeai, trăgeai.
Dura ore întregi și o alimentam de mai multe ori.
Simțeam umiditatea din Virginia.
Simțeam greutatea tricoului.
Și în jurul copacilor, erau rădăcini ieșite din pământ.
Iar eu am tăiat o rădăcină.
A făcut un zgomot specific.
Și el l-a auzit.
Tata era voinic.
Vreo 110 kg, plin de tatuaje.
A venit în fugă spre mine.
M-a speriat de moarte. Am crezut că o să mă omoare.
L-am văzut înșfăcând mânerul, învârtind mașina deasupra capului
și dând cu ea de pământ.
A făcut-o bucăți.
Simțeam căldura pe care o răspândea și cât de furios era pe mine.
Apoi rolurile s-au schimbat și nu mai țipa el la mine.
Acum eu țipam la Lola.
Am făcut exact ca el.
Am zdrobit o căsuță de păpuși, am spart-o într-o mie de bucăți.
Fața mea o oglindește pe a lui.
Și apoi decorul s-a schimbat și o vedeam pe Patsy intrând.
Danny, vorbind despre tine…
Simțeam ce simțea ea.
…ca prima dată când…
Simțeam trauma prin care trecuse.
Trauma provocată de mine.
Îmi pare atât de rău…
Exact cum tata o înșelase pe mama de atâtea ori.
Și o înșelasem pe Patsy.
Avusesem o mulțime de aventuri peste tot.
Eram foarte lucid și concentrat.
Știam exact ce am de făcut.
Trebuia să merg acasă și să-i mărturisesc tot.
Ne facem bagajele, trecem înapoi granița.
Aveam un zbor la 17:00, în seara aia.
Ne-am retras fiecare și ne-am sunat soțiile.
Îi auzeai: „Bună! Bună!”
La mine, mesageria.
Am sunat acasă. Niciun răspuns.
Asta e.
Apoi primesc o notificare.
„Parola ta de Instagram a fost schimbată.”
Nu știu s-o fi schimbat.
Mă uit și constat că e contul meu secret.
E cel despre care nu știe Patsy.
Cel de pe care îmi aranjez aventurile.
Acum știe.
Știam că în seara aia îi dădeau ibogaină în Mexic.
Am început să mă întreb:
de ce a cerut ajutor acum, după patru ani?
Ce l-a făcut?
Am putut să mă uit pe e-mailul lui,
ceea ce nu făcusem niciodată.
Și a fost…
A fost șocant pentru mine. Nu pot să explic sentimentul.
E… ceva ce nu înțelegi până nu trăiești.
Ca și ceea ce simți când afli că ți-a murit soțul.
E un sentiment pe care îl știu doar cei care au fost trădați.
Era clar că-l pierdusem.
D.J. al meu nu mi-ar fi făcut asta.
Aterizez la Norfolk, luăm mașinile și mergem la atelier.
Toate soțiile erau acolo, nu și a mea.
Am urcat la etaj și am deschis ușa biroului.
Erau vreo 20 de cutii de la Home Depot, puse una peste alta până la tavan.
Cu etichete: pantaloni, hanorace, tricouri, pantofi, tot.
N-o să mă ierte, e clar.
Nu stă la discuții, am mers prea departe.
Am condus până la ocean.
Am parcat pe o plajă privată, lângă o poartă,
și am stat acolo.
Contemplând tot ce făcusem vreodată, ce trăisem la ceremonie și tot restul.
Și ce ziduri ridicasem.
M-a sunat. Exact atunci.
Futu-i!
Am văzut-o venind. A parcat lângă mine, la cinci-zece metri.
Eu stăteam pe portbagaj.
L-am văzut cu capul plecat și am văzut arma lângă el.
A zis doar: „Cum ai putut să-mi faci asta?”
Și plângea în hohote. Și eu plângeam în hohote.
Apoi mi-a scos ochelarii de soare.
Și atunci l-am văzut pe el, pentru prima oară în patru ani.
Fiindcă înainte avea ochii întunecați și triști, lipsiți de viață.
S-a dat înapoi, iar eu am zis: „Patsy, îmi pare al dracului de rău.”
S-a așezat și m-a privit. Am rămas acolo două ore.
S-a așezat și a zis:
„Spune-mi!”
„Ce să-ți spun?”
„Tot, până la ultimul lucru. Toate detaliile.”
N-am vrut să ies cu totul din viața lui și să-l las așa.
Am trecut prin multe și în sfârșit am reușit.
Am găsit ceva care l-a ajutat.
Luptaserăm atât de mult pentru asta, încât n-am vrut să renunț la ce aveam
și la bărbatul care a îngenuncheat ca să-i ceară lui Danny mâna mea.
Din păcate, am microbul depresiei.
Nu știu de ce, dar apare și dispare.
Și când apare, am zile proaste.
E greșit să crezi că te tratezi o dată cu halucinogene și gata.
Iei o pastilă și te faci bine.
Te deschide.
Îți dă o pânză albă pe care poți picta ce vrei tu.
Dar apoi trebuie să te organizezi și să te integrezi.
Trebuie să faci eforturi, altfel te poți întoarce de unde ai plecat.
Asta au oamenii de făcut după ce se deschid.
Arăți bine. Mai bine decât ultima oară.
Eu zic că arăt mai rău.
Cred că sunt bine, nu știu.
Am și zile mai proaste.
Și nici nu mă refer la fizic, doar la creier și la partea mentală.
Sincer, cred că misiunea din 2007 a fost
unul dintre motivele pentru care ajunsesem așa.
N-am vorbit despre asta. N-am disecat nimic.
Am discutat cinci minute și n-am revenit niciodată.
Te-am văzut când erai în spital. M-au adus acasă.
N-am vorbit niciodată cu băieții despre Red Wings.
Ce zici, ai merge în Mexic?
Poate. Dar ideea de a fi captiv în capul tău…
E ca și cum încui ușa și cheia e la altcineva.
Și rămâi acolo 13-14 ore? Sau cât mama mă-sii durează.
Depinde ce-ți stabilești și cât te-ai pregătit.
Știind ce știu acum, le spun băieților
că, dacă tot e prima oară, eu m-aș băga cu totul.
Am fost cu niște tipi duri. Printre cei mai tari pe care îi știu.
S-au spus chestii grele acolo.
- Cât a fost despre armată? - Nimic. Multe chestii din copilărie.
Când auzi, nu-ți vine să crezi.
„De 40 de ani trăiești cu asta?”
Ce te face să eziți să te duci?
Sunt lucruri din copilărie sau din armată?
Cred că-s de toate.
Dar nu te ajută să le ții în tine.
- Te gândești să repeți? - Dacă vrei să mergi, vin.
N-am încredere în nimeni. Prietenii mei buni știu asta.
Dar pot avea încredere în ce-mi spune un camarad.
Dacă tâmpenia asta de hipioți ajută,
dacă pe ei i-a ajutat,
poate ar trebui să încerc, așa gândesc acum.
Nu se termină niciodată.
Unde-i Matty? Fuge? Se dă la fund?
- Sunt mândră de tine. - Sper să nu mă fac de râs.
O să fie bine.
Gata.
Parcă vă pregătiți de misiune.
Așa mă simt, de fapt.
Am mers pentru Matty, să-l conving mai ușor.
În ce mă privește, sunt alt om decât eram în 2019.
Dar totdeauna e loc de mai bine.
- Cum te simți înainte să începem, Marcus? - Mă simt minunat.
Da, fiindcă știi deja mersul.
O să fiu prezent și o să-i sprijin pe acești doi bărbați de ispravă.
- Cum te simți, Matty? - Nerăbdător sau îngrozit, nu știu.
- Ai mai luat așa ceva? - Nu.
Nimic?
Uneori îți pot apărea alții.
Pot fi alți oameni.
Alteori sunt voci,
uneori simți că interacționezi cu ceva,
de parcă ai avea un dialog cu medicamentul.
Te dărâmă fizic? Poți să te ridici?
Dacă ești obișnuit cu situații dificile,
cred că ai deja rezistența psihică să-i faci față, dar e greu.
Da.
Doamne sfinte! În ce m-am băgat?
Domnilor, bine ați venit!
Suntem încântați și onorați să vă avem aici.
Chestiile de care scap.
Rușine, vinovăție, îndoială de sine,
regrete din trecut și conflicte nerezolvate.
Ce vreau să găsesc e pacea interioară.
Să-mi regândesc prioritățile,
să-mi petrec următorii 40 de ani devotat celor apropiați.
Și n-o să irosesc nicio zi.
Nu mă omor după discursuri.
Dar cel mai important e că nu mai vreau să trăiesc în frică.
Amin!
Marcus, ai vreun sfat, având în vedere că ai trecut prin asta de câteva ori?
Sunt recunoscător în fiecare zi că am găsit tratamentul acum cinci ani
și că pot să-l dau mai departe prietenilor mei dragi,
fraților și colegilor mei.
Meritați să fiți fericiți,
să duceți o viață bună.
Aveți puterea asta. Vreau să vă vindecați astă-seară.
Am îngropat episodul Red Wings.
Și… multă vreme n-am putut să mă uit în oglindă.
- Bine? - Bine, frate.
- Drum bun! - Mulțumesc.
Porți cadavrele prietenilor tăi.
Asta nu se uită niciodată.
Nu dispare niciodată.
Nu pot să cred că, după asta, am format un pluton. Ce nebunie!
Cariera asta era totul pentru mine, iar acum vreau să uit de ea.
Cred că vreau răspunsuri pe care nu le-am găsit.
Am văzut un grup de oameni.
Unul dintre ei s-a desprins de restul.
Parcă mă uitam în oglindă.
Mă privea fix și eu îl priveam pe el.
Și asta s-a repetat la nesfârșit.
Până când m-a apucat voma.
Dacă cineva s-ar uita așa la mine în public,
nu mi s-ar părea în regulă.
Poate era egoul meu.
Egoul e felul cum te percepi în lume.
E modelat și șlefuit de ce ai trăit.
Și e un monstru îngrozitor!
Și nu-mi mai place.
- E normal să ai emoții? - Da.
- Foarte. - Da.
Eu făcut-o deja și am emoții.
Îmi place să zic că ibogaina te curăță ca un jet de nisip pe interior,
iar apoi 5-MeO te șlefuiește blând.
ZIUA 3 TRATAMENTUL CU 5-MEO-DMT, „BROASCA”
E ca și cum pășești în oceanul ființei.
Cred că reușește foarte bine să dărâme bariera
dintre noi și tot restul, care e doar o barieră psihologică.
Am lucrat cu un îndrumător bun care zicea: „Poate simți că vei exploda.
Explodează și gata!
Poate simți că vei muri. Mori și gata!”
Exact asta urmărim.
Mulțumesc!
E doar… Totul e iubire, omule!
Asta-i tot ce mi-am dorit vreodată, să simt!
- Vino încoace! Slavă Domnului! - Da!
Mulțumesc enorm!
- Mulțumesc pentru asta! - Sigur.
- Copiii mei îți mulțumesc. - Da.
Te iubesc, frate! Te iubesc, omule!
Futu-i!
Ai multe de făcut. Bravo, prietene!
Dă-i drumul!
Gata, ajunge.
Rămâi acolo!
Habar n-am.
Încă nu ți-a trecut.
Nu-mi place.
O să treacă.
- Eu tot vreau război, Marcus. - Ești bine, omule.
Ești bine.
Bănuiam că n-o să fie despre armată.
Dar n-a fost ce mă așteptam.
Parcă ești într-o sală și îți expui așteptările.
„Ocupă-te de astea. Uite ce probleme am. Cutare și cutare.”
Apoi broasca își face efectul.
Vezi că-s doar paravanul.
L-a dat deoparte, ca și cum ar fi zis:
„Nu-ți bate capul cu astea! Ce e în spate?
Cutia aia ruginită din spate,
plină de lanțuri și pânze de păianjen,
care curge pe toată podeaua…
Despre asta o să vorbim.
De asta ne ocupăm, nu de restul.”
Futu-i!
Erau multe lucruri acolo.
Lucruri din copilărie.
Sunt traume.
Familia mea n-a știut nimic.
Am renunțat la religie cu mult timp în urmă.
Credința mea a dispărut de mult.
M-am săturat să-mi fie frică.
E tot ce-mi amintesc.
Ești neînfricat.
S-a terminat.
A trecut, Matty.
De mult.
Vrei să te întinzi?
- Vreau să rămâneți aici. - Bine. Atunci nu ne mișcăm.
Vrei să-mi spui câte ceva despre experiența ta?
Spre sfârșit, mi-a arătat sufletul meu,
mi-a arătat corpul și conștiința mea.
„Ești gata să fii iar întreg?”
Și m-a recompus metafizic.
Eu am văzut punctul de vedere al tinerilor
care erau în fața mea pe câmpul de luptă.
Mi s-a arătat reversul medaliei.
Curiozitatea mea e: dacă nu abuzam de copii, am avea armată?
Asta mă întreb acum.
După tratament, te-ai mai simțit trist?
Nu.
Câtuși de puțin.
Deloc.
Dar când te uiți în oglindă? Vezi o diferență?
Da, mă iubesc.
Dimineață, spălându-mă pe dinți: „Te iubesc!”
Nu mă pot abține. Pur și simplu iese din mine.
Am o lumină în ochi pe care n-o mai văzusem din copilărie.
Mulțumesc.
SIMPTOME DUPĂ TERAPIE
Majoritatea subiecților nu numai că au răspuns la tratament,
dar acum nu mai au nici măcar simptome ușoare de PTSD.
Mă simt ușor. Mi-a dispărut tensiunea din corp.
Mi-a trecut durerea de cap pe care o aveam de 12 ani.
Am simțit că mi se regenera creierul.
Parcă creștea sau așa ceva.
De când am vorbit ultima oară, te-ai mai criticat singur?
Te-ai mai simțit vinovat, ratat?
- Te cerți singur? - Nu.
Te critici? Te simți ratat, te cerți singur?
- Ești aspru cu tine? - Nu.
Te-ai mai gândit să-ți faci rău sau că vrei să mori?
Ce simți despre asta? Sunt schimbări?
Da…
Frate!
Da, astea au dispărut, clar.
Nu pot să cred că ajunsesem acolo.
Da…
Avem nevoie de un eșantion mai mare.
Și n-ar strica mai multe referințe temporale.
Apoi ne putem face o idee mai clară despre cum stă situația.
Asta e prima etapă.
Mai avem mult de lucru.
Dar ideea că există un instrument
care poate repara mintea în asemenea măsură
e ceva extraordinar.
ȘASE LUNI DE LA TRATAMENT
Sunt curioasă cum te simți.
Chestia din Mexic m-a făcut praf.
- Dar mă simțeam conectat cu toate. - Da.
Cu toate.
Și am pășit înapoi spre credința mea,
de care mă îndepărtasem.
Am fost aproape de moarte.
Moartea e înfricoșătoare,
dar, după experiența din Mexic, am înțeles că viața mă speria și mai tare.
Frica asta e acolo din copilărie.
Și m-a motivat mult în tot ce am făcut.
Am ajuns așa ca să fiu temut, fiindcă voiam să fiu periculos.
Voiam să fiu un om
care să nu-și facă griji că ar putea fi victimă.
Înțelegi?
Credeam că, dacă fac asta, n-o să-mi fie frică.
Că o să scap de frică. Și asta a fost o minciună.
A fost o minciună.
Mi-a fost în continuare frică.
Cred că toți ne naștem nevinovați.
Și apoi începem să trăim.
Și începem să ascultăm vocea din capul nostru.
Și ne deturnează.
Dacă am o stare neplăcută, în loc să fiu prizonier în ea,
acum sunt observator.
Dar nu-i neapărat să mă mai prindă în laț.
Hai, nebunule!
Am ajutat vreo 400 de veterani.
Sunt șanse să ajungem la 125 anul ăsta.
Se simt din nou conectați.
Simt că viața lor are din nou un scop și un sens.
Și toți veteranii pe care-i ajutăm cunosc între doi și cinci veterani cu probleme.
Vor să le spună tuturor prietenilor.
Salut!
Ce mai faci?
DACĂ DV. SAU UN CUNOSCUT VĂ LUPTAȚI CU GÂNDURI DE SINUCIDERE,
GĂSIȚI INFORMAȚII ȘI RESURSE LA WWW.WANNATALKABOUTIT.COM.
Subtitrarea: Georgeta Huzum