Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag kommer att ställa en massa frågor. En del handlar om dina stridserfarenheter.
INTERVJU FÖRE BEHANDLING
Det här är väl den jobbiga biten?
När du var i det militära, hur ofta sköt du mot fienden?
Vid flera tillfällen.
Och såg du människor bli träffade?
Jadå.
Och hur ofta riskerade du att bli omringad,
övermannad, överfallen, skadad eller dödad?
1-2 gånger, 3-12, 13-50, 51 gånger eller fler?
51 eller fler.
Har du haft pessimistiska eller självkritiska tankar?
Absolut.
- Ängslig eller nervös? - Visst.
Har du använt läkemedel för att hantera detta?
Ja, saker som muskelavslappnande och zolpidem.
Det flödade fritt i SEAL-teamen.
När jag tittar i spegeln ser jag inget. Bara ett skal av nån som försöker låtsas.
Har du känt dig nedstämd eller olycklig?
Nedstämd, ja.
Tänker jag ibland att det vore bättre om jag inte vaknade?
Visst.
Jag ljög när du frågade om jag ville ta livet av mig. Det ville jag.
- Har du använt hallucinogener förut? - Nej.
Nej.
"JAG ÄR VAN VID LIDANDE NU.
JAG HAR UTHÄRDAT SÅ MYCKET PÅ HAV OCH I KRIG.
LÅT NU DETTA NÄSTA ÄVENTYR BÖRJA."
ODYSSEUS HOMEROS ODYSSÉEN
PÅ HAV OCH I KRIG
Marcus,
berätta om första gången med den psykedeliska behandlingen.
Först undrade jag bara vad som hände. När skulle det börja?
Sen började det surra runt öronen.
Plötsligt flög jag i hyperfart till olika delar av mitt liv.
En massa snabba bilder på allt möjligt.
Navy SEAL-översergeanten Joshua T. Harris drunknade i grov sjö
i Afghanistan i augusti 2008…
Det där är min pappa. Jajamänsan.
Det där är min pappa.
Medicinen plockar fram saker som den vill att man ska se,
och man vet inte varför.
Men den berättar alltid historien.
Under behandlingen blev jag ganska sjuk, i flera timmar.
Terapeuten sa att hon aldrig under sina 20 års yrkesutövning
hade sett nån drabbas så hårt.
Jag vet inte om det var bra eller dåligt. Jag satte stolthet i det.
Jag hade väl mycket att jobba på.
Jag vill bli en Navy SEAL
SEAL-UTBILDNING CORONADO, KALIFORNIEN
- Jag vill klippa av mitt hår - Jag vill klippa av mitt hår
Jag vill bli en Navy SEAL
Spring med mig om du vågar
Nu kör vi. Hjälmar!
SEAL-träningen är både fysiskt och mentalt
nåt av det mest krävande man kan göra.
Och folk dras till det.
Vi var 175 när vi började,
och i slutet återstod bara 23.
Upp. Ja.
Få upp honom.
- Kom tillbaka. - Kom tillbaka till ljuset.
Många lämnar SEAL-utbildningen med bestående skador.
Men jag tvivlade aldrig. Jag trodde aldrig att jag skulle hoppa av.
Den betingningen började i tidig ålder.
Man var tvungen att lyckas, göra en touchdown,
slå homeruns för att bli accepterad, för att bli älskad.
Jag kände att jag måste prestera för att accepteras i familjen.
Jag var en lång, smal kille som blev mobbad av andra.
Skolans mobbare bröt näsan på mig i sjuan.
Från 82 kilo och 193 cm lång gick jag upp till 100 kilo.
Sen tog jag ingen mer skit.
1 MAJ 2001
På SEAL-utbildningen var jag otroligt passionerad.
Måste jag springa 16 km eller simma nio?
"Okej. Då måste jag väl det."
Om jag tittade på hastighetsmätaren skulle den visa under noll.
Vi tänker inte döda dig. Inte avsiktligt.
Vi ska bara göra armhävningar.
För alltid.
Min pappa var SEAL-soldat.
Han hade stunder när han var fantastisk.
Och han hade stunder när han var en jävla mardröm att vara med.
En pappa som är militär är borta mycket. Över 300 dagar om året.
Jag var ensam mycket. Tittade mycket på tv.
När jag var 17 flög jag till Kalifornien och tog värvning i flottan.
Man glömmer hur ung och barnslig man är när man är 17.
MIN PAPPA ÄR EN NAVY SEAL
Förr var det mest fysiskt.
Allt vi ville veta var om du kunde hantera smärtan.
Med tiden upptäckte vi att det krävdes både fysisk uthållighet
och en karaktärskomponent. Och den vill man forma.
Är du en bra lagkamrat? Tänker du på gruppen och inte bara på dig själv?
Jag var nervös som barn.
Men när jag fick veta att man kunde bli SEAL-soldat blev jag som besatt.
Från det ögonblicket var jag besatt.
Jag lekte krig som barn, långt efter att det var coolt.
Jag ville bara vara i skogen med kamouflagefärg och en leksakspistol.
Jag hatade allt med skolan.
Så jag var en asocial jävel,
och hade aldrig upplevt en sån där intim teammentalitet.
Och det var kämpigt för mig.
Men när polletten trillade ner var det himmelriket.
Om jag erbjöds alla pengar i världen för att inte göra det här
skulle jag säga: "Fan heller. Jag är där jag hör hemma."
De flesta hittar nog aldrig det under sin livstid.
Och jag hittade det. Det var mitt livs kärlek.
Folk pratar om brödraskapet, men de flesta har aldrig upplevt det.
För mig är det så att vara med i ett SEAL-team.
11 SEPTEMBER 2001
Senaste nytt. Ett flygplan har flugit in i World Trade Center.
Vi får en liverapport från 1010 WINS korrespondent, Joan Fleischer. Vad ser du?
När 11 september hände förde de in oss i tv-rummet.
Vi fick titta i 30 sekunder.
En ny explosion sker nu i den andra byggnaden.
Vilket betyder…
Vi byter nu till ABC:s rapportering. Det andra tornet har just kollapsat.
- Vi stannar kvar hos ABC. - Herregud!
Vi förstod det inte. Vi försökte klara av utbildningen.
För före 11 september var det inte så mycket på gång.
Vi visste inte vad krig var.
I vår fantasi var vi alltid som Superman.
Vi fixar ett bakhåll, dödar alla, och hurra!
Vi räddade prinsessan.
Men man tänker aldrig på det dåliga. Aldrig nånsin.
Sonaroperatör Marcus Capone, SEAL-team tio.
19 OKTOBER 2001
På mycket kort tid gick jag från att läsa andra året på college
till att vara mamma och fru,
och till att flytta till Coronado i Kalifornien
från Mellanvästern, med en liten bebis
och en make som var väldigt engagerad i det nya uppdraget.
Jag trodde att det handlade om att ta fast den här terroristen,
och att såna som Marcus skulle göra det.
Och lite naivt trodde jag
att vi skulle bli en normal familj efter det.
Kriget i Afghanistan är en människojakt.
Trupperna som kanske redan har engagerats i jakten
tillhör specialstyrkorna - Rangers och Navy SEALS.
Pentagon har bekräftat att USA har specialstyrkor på marken
som koordinerar flyganfall.
När USA nu strider i två avlägsna länder
kan kriget bli längre än vad som förväntas och förutspås.
Min pluton ville åka först till Afghanistan. Vi var redo, vi var hungriga.
Ju värre det var, desto mer ville vi dit.
De var de största mobbarna, så vi ville slå dem på käften.
Matty ingick i vår systerpluton, men en av våra plutoner skulle åka till Tyskland,
och den andra skulle åka till Afghanistan.
Vi singlade slant om vilka som skulle till Afghanistan först.
Så när vi förlorade var vi förbannade.
De var helt ursinniga, vilket jag också hade varit. Ja.
Så vi försökte ta det lugnt, men vi gav varandra små "low fives".
"Vi ska till Afghanistan."
Säg till en SEAL-soldat att han ska ut i strid. Satan… Mer krävs inte.
Så Matty och vår systerpluton
skickades till Afghanistan, och vi skickade till Tyskland.
Vad hände sen?
Den 28 juni 2005.
Operation Red Wings.
Där upplevde SEAL sina största förluster på väldigt länge.
Ett team på fyra SEAL-soldater åkte på ett rekognosceringsuppdrag
i Kunar-provinsen.
Riktigt svår terräng. De firade sig ner,
och en massa småsaker försatte dem i en dålig situation.
De låg efter, och de var inte där de skulle.
Och allt som kunde gå fel gick fel.
De blev upptäckta.
Och sen besköts de av fienden.
Vi fick höra det.
Vi ingick i snabbinsatsstyrkan.
Vi satt i helikoptern. Rotorbladen snurrade, och vi väntade på klartecken.
Vi var så högt över havsnivån att höjden försämrade helikopterns prestanda.
Planen var att låta några kliva av för att lätta på lasten,
åka dit, komma tillbaka och hämta resten.
Så vi klev av.
Vi väntade bara.
En av killarna hade en satellittelefon, och han sa: "Upprepa."
Sen tittar han bara på mig.
Och han sa: "En av helikoptrarna har kraschat."
Det var helikoptern jag satt på nyss.
Det skulle vara jag.
En CH-47-helikopter kraschade väster om Asadabad
under Operation Red Wings.
Enligt de första rapporterna kan kraschen ha orsakats av fientlig eld.
Statusen för den militära personalen är fortfarande okänd.
Vi flög till olycksplatsen på natten.
Rangers fixade ett stort skyddsområde.
Och sen letade vi hela dagen och hela natten.
Det var hemskt.
Det finns nåt inom oss. Jag brukar kalla det SEAL-killen i mitt huvud.
Det tar en igenom träningen. Det tar en igenom stridsposteringarna.
Det tar en igenom…dåliga grejer.
Du är utomlands och ser halva plutonen dödas.
Det håller en igång, och det är en röst i huvudet som säger:
"Så här ska du göra". Och man gör det.
Och i Tyskland fick vi uppdateringar från våra makor där hemma.
Den och den fick besök av två herrar
i paraduniform.
Då tänkte man: "Åh, nej". Jag kastade telefonen en gång.
Och…
…jag bröt ihop för…
…alla vänner som jag hade jobbat med.
Och att inte kunna göra nåt just då.
Det var frustrerande.
Och från att vara ledsen blev jag arg.
RED WINGS - RAMPCEREMONI
När vi gjorde rampceremonin…
Bland det jobbigaste jag har gjort.
Alla kistor var med på samma flygplan.
Man går ut på rampen och kliver ut genom sidodörren.
Så ceremonin var över och säckpiporna spelade.
Jag kom till sidodörren, vände mig om och tänkte: "Jag vet inte vad jag gör."
"Jag vet inte hur jag ska kunna kliva av."
Du vet?
För vi ska ju inte lämna dem.
RED WINGS - MINNESGUDSTJÄNST JULI 2005
Förenta staternas president tilldelar med stolthet
Silverstjärnan, Purpurhjärtat,
Stridsbandet och Kampanjmedaljen för Afghanistan
postumt till sergeant Danny Dietz i den amerikanska flottan.
Jag hade aldrig träffat Danny.
Hans fru Patsy var den enda frun av alla 11 som gick upp och talade.
Den enda.
Och det var väldigt rörande.
Hon var ung, 22 år gammal, och man såg det på henne.
Hennes liv tog just slut.
Danny, när jag pratar om dig får jag fjärilar i magen,
precis som första kvällen våra blickar möttes.
Jag minns att jag förlorade mig i dina mörka ögon.
Jag är så ledsen att du måste dö som du gjorde.
Jag hoppas att du kan lämna jorden och fara till himlen
med minnen av vår fyraåriga intensiva kärlek.
Jag skulle offra mitt liv bara för att få en dag till med dig,
och en sista kyss.
När jag gick ut high school
tog jag värvning i flottan, och min första postering,
här i Virginia Beach, förändrande mitt liv.
Jag låg i flottan, men jag visste inte att SEALS fanns.
Jag har aldrig hört talas om det.
Mamma bjöd in mig till en grillfest.
Och jag minns att hon sa: "Det finns en trevlig herre här."
Han hette Danny, och när jag kom dit presenterade mamma mig för honom.
Och efter det skildes vi aldrig åt. Det var helt galet.
Det var en riktigt vacker och oskyldig…kärlek.
Jag lovar att jag får träffa dig igen en vacker dag,
och då ska vi leva klart vårt sagoliv från där du lämnade det.
Jag älskar dig. För evigt din fru, mrs Dietz.
Vi har en grupp människor, mestadels från en och samma enhet.
De är stammen. Och sen lider den en stor förlust.
Helt plötsligt kommer en massa killar aldrig hem igen.
Vad ska vi göra?
Vi ska resa oss och ge igen.
Det är det vi ska göra. Vi har inget annat val.
FILMAT AV MARCUS CAPONE AFGHANISTAN, 2005
När vi kom till Afghanistan gav vi oss ut bara två dagar senare.
Anfall i gryningen. En räd mot en läger.
Helikoptrar, Blackhawk-helikoptrar. Det blåste en massa.
Jag var forcerare. En forcerare tar sig genom dörrar.
Det kan vara en slägga, en liten sprängladdning.
Eller en väldigt stor sprängladdning.
Det är som att få in en bra tackling på nån i football.
Man är lite desorienterad och tänker: "Ja, för satan."
Och just då ville mina nära vänner
och jag dra ut i krig.
Efter Red Wings hade vi en och en halv månad
till två månader med mentalt läkande eller nåt.
Marcus och de andra tog över för oss i Afghanistan.
Så vi åkte till Tyskland, och en av psykologerna kom ut.
Och alla måste prata med honom. Det var obligatoriskt.
Ingen ville det. "Fan heller."
Men alla satt med honom i två timmar. Han var grym.
Jag minns att han sa till oss alla: "Hör på.
Fatta inga stora beslut när ni kommer hem.
Inled inte ett förhållande. Avsluta inte ett förhållande.
Gör ingenting, för ni har inte bearbetat den här skiten än."
Och jag åkte förstås hem och sabbade allt.
Sen återvände vi till plutonen och körde stenhårt, vilket var en usel idé.
Strax efter att vi var på plats gjorde vi ett uppdrag, kom tillbaka,
och jag bara skrattade. Jag minns inte vem som satt i baksätet,
men han sa: "Vad skrattar du åt?"
"Det här är första gången jag har kunnat sova på flera månader."
Jag kunde inte komma till ro en enda jävla sekund…
…där hemma.
Och så fort jag kom till Fallujah sov jag som en nyfödd.
Det är lite konstigt.
Min andra stridspostering var 2007, och jag var tillbaka i Irak.
Vi hade Matty Roberts i truppen, och han hade ett väldigt gott rykte.
Och det märktes att han letade efter en ny familj.
Och såg honom som en storebror.
Vårt team var allt jag hade drömt om.
Det var som att få spela för Patriots.
Vi hade de bästa grejerna, de bästa underrättelserna.
Alla understödssystem man kunde önska sig till vårt förfogande.
Och fiender värda att strida mot. Det motiverade en.
Man klev upp på morgonen med en känsla av meningsfullhet.
Men man blev avtrubbad vad gällde riskerna.
FILMAT AV DJ SHIPLEY
Jag har varit i många dåliga situationer.
Om nån skjuter på en från 200 meter är det illa. 50 meter - illa.
Fem meter förändrar ens liv.
Killen i diket rörde sig.
- Jag ser honom. - Framför dig.
Okej.
Vi var ute på ett uppdrag en kväll.
Flygplanet såg några människor springa ut på ett fält.
Och vi skulle jaga efter dem.
Det var tät vegetation.
Och den var hög. 180 cm på vissa ställen.
Och flygplanet belyser den här killen, så att vi ser det med vår mörkeroptik.
Alla tittar ner i marken. Tar ett steg.
Halvannan meter. Alla viskar. Vi lyssnar på kommunikationen.
Piloten ser en enda individ ute på fältet.
Han ser hur vi närmar oss honom.
En meter.
En halvmeter.
Pulsen är uppe i 190. Jag var så jävla rädd.
"Tredje killen från höger, du står på honom."
En, två, tre.
Han är inte där.
Plötsligt hörde Jay nåt. Jag minns att han skrek "Hallå!"
Hallå!
Så fort han hade sagt det började den där killen skjuta.
Så vi sprang till traktordäcket ungefär fem meter bakom mig.
En massa fiender som lämnat området hade kommit tillbaka.
Nu händer det saker överallt. Men jag kan inte besvara elden, för jag ser ingen.
Mörkeroptiken sitter snett, skit i ögonen. Man ser inte ett skit.
En sjukvårdare föll.
Jag tog tag i honom och började dra tillbaka honom.
Sen blev jag träffad.
Jag snurrade runt.
Jag trodde att min arm var helt borta.
När jag tittade ner såg jag bara slutet på min t-shirt.
Och jag kände ingenting.
Jag höll på att förblöda.
Och jag drabbades av panik i en halv sekund.
Jag tänkte: "Jag måste härifrån."
SEAL-killen. I min hjärna.
Det var som om han gav mig en örfil och sa:
"Om du lämnar honom och överlever kan du aldrig se dig själv i spegeln."
Jag sa: "Jag drar dig så långt jag kan. Om jag stannar så fortsätter du bara."
Vi drog in alla bakom traktordäcket och började jobba.
Nu försöker vi lägga förband. Vi försöker sätta på tourniqueter.
Matty förblöder. Jag försöker sätta en tourniquet på Mattys arm.
Och han skriker verkligen. Han låg där och tittade.
Han trodde att armen var avskjuten. Han tittade på en stump.
Men samtidigt sköt fienden mot oss. Utan uppehåll.
Han var så nära att man hade blivit skjuten om man hade lutat sig ut.
Det enda vi kunde göra var att begära flygunderstöd.
Vi behöver flygunderstöd. Vi ser honom inte. Vi har flera skadade.
Piloten sa nej. "Det är för nära. Det går inte."
Eld nära egen trupp.
Jay sa: "Annars dör vi i alla fall."
Han godkände elden med sina initialer.
- Juliet Alpha. - Eldtillstånd. Avfyra tvåan.
Tvåan armerad!
Okej, det var rakt på dem.
- Ge mig mer där. - Uppfattat.
Vi kallar in helikoptern, lastar i alla, och jag hoppar in.
Lastutrymmet i helikoptern såg ut som i Black Hawk Down.
Blod, första förband, patroner och magasin.
Det var överallt.
Satan.
Jag hade gjort min rehab och opererats. Fysiskt sett var jag återställd.
Trodde jag i alla fall.
Men mentalt gick det så jävla utför för mig.
Det var galet. Det var hemskt.
En läkare sa: "Du har en traumatisk hjärnskada.
Du lider helt klart av posttraumatisk stress.
Vår rekommendation är att du lägger av."
Jag sa att jag ville stanna tiden ut, men att jag skulle utbilda istället.
Jag var kvar i flottan, men mitt ego rasade.
Jag hade såna skuldkänslor.
Ibland önskar jag att jag hade förlorat armen.
Det hade varit lättare att acceptera.
Vad är det här för hjärnskit? Den här PTSD-skiten? Vad fan är det?
Jag ville inte träffa DJ. Jag ville inte träffa Marcus. Ingen av dem.
Nu var SEAL-killen i mitt huvud toxisk.
Nu sa han: "Din jävla fegis. Din jävla bangare."
"De andra är kvar där borta, och du sitter här.
Vad fan är det för fel på dig?"
Jag tänkte att brödraskapet var över.
När jag kom hem efter det där
märkte jag ångesten och depressionen direkt.
Jag försökte vara normal. Jag försökte generalisera det. "Sånt som händer."
Hjärnskadan och minnesförlusten… Jag kunde träffa nån,
skaka hand och: "Jag minns inte vad du sa. Jag vet inte vad du heter."
- Berättade du det för nån? - Nej.
- När gjorde du det?
Efter fem eller sex år.
Jag och fruarna jag umgicks med från Dannys pluton hade inga makar.
Vi hade varandra, och vi blev bästa vänner.
En gång var de ute på middag, och en av fruarna ringde.
"Grabbarna från Team tio är tillbaka. Vill du komma hit?"
De varnade mig. "Patsy kommer. Du får äntligen träffa henne." "Schyst."
"Hon är rätt rapp i käften. Var beredd på det."
"Ok, jag fattar."
Men jag minns att en kaxig, ung SEAL-soldat bara hux flux…
Han visste inte vem jag var.
Och hon var på mig i fem minuter. Det var perfekt.
Till slut fick han mitt nummer.
Han började messa. "Jag vill bjuda dig på lunch."
Och det ena ledde till det andra.
Jag var orolig för att hon var tveksam efter Danny, men jag var öppen med henne.
Jag tänker fortsätta åka på stridsuppdrag, och om du inte klarar det så förstår jag.
Det var inget jag ville vara med om igen.
Men han var annorlunda, och han var så…
Det var nåt med honom som kändes som hemma igen.
Och efter alla år som gått fick han mig att skratta.
Och det var nåt som jag saknade.
Vi hade varit tillsammans i nästan ett år.
Jag skulle besöka Dannys grav i Colorado.
Och han ville följa med.
Han släppte av mig på kyrkogården och gav mig lite utrymme.
Han hämtade mig, och när jag satte mig
sa han: "Är det okej om jag besöker hans grav?
Jag träffade honom inte när han levde. Jag vill visa min respekt."
Han gick fram till graven och knäböjde.
Jag såg att han var tårögd, och sen kom han tillbaka till bilen.
Vi kom hem på Thanksgiving. Vi hade vänner och familj på besök.
Och han gick ner på ett knä och friade.
Sen fick jag reda på att han ville följa med på resan
för att kunna be Danny om lov att gifta sig med mig.
Och jag kände bara…
Om jag hade några skuldkänslor kring att gå vidare i livet med honom,
så bekräftade det att han var rätt person.
Från 2005 till 2010 var det rätt hektiskt.
Mängden operationer vi utförde som en av specialstyrkorna…
Det var enormt - hundratals uppdrag varje månad.
Så det var nonstop.
Marcus var borta närmare 300 dagar om året.
Så när han kom hem från det började han definitivt bli
mer och mer frånvarande.
Ofta kändes det som om han inte ville vara hemma.
Grundat i en enorm hängivenhet
var det många som vägrade hoppa av stridsuppdrag-karusellen.
Och efter ett par år började vi se konsekvenserna av att inte ta en paus.
En Chinook-helikopter sköts ner under natten öster om Kabul.
Alla ombord, 30 amerikanska soldater och åtta afghaner, omkom.
Bland amerikanerna fanns 22 Navy SEALS, de flesta från Team sex.
Dödsfallen fortsatte, stridspostering efter stridspostering.
Det saknade motstycke.
Nicolas Checque var bara 28 år gammal. Han hade varit en Navy Seal…
27-årige David Warsen hade gått på East Kentwood High School.
Han älskade sin familj…
Översergeant Joshua T. Harris, en Navy SEAL, drunknade i grov sjö
i Afghanistan i augusti 2008. Hans föräldrar…
Josh Harris var definitivt en av mina bästa vänner.
Han var ute och rekognoserade. Han simmade ut med en säkerhetslina.
Och linan gick av.
Och han sveptes nerför floden.
Så vi hittade honom inte förrän 12 timmar senare.
Ungefär 50 km nerför floden.
Han måste ha känt nån sorts skuld för att han överlevde.
Han dolde mycket.
Mycket självmedicinering. Och det gällde alla, inte bara han.
Det kändes som rysk roulett.
Varje gång han åkte iväg skulle han kanske inte komma hem.
Vi släppte av honom på basen…
MARCUS OCH AMBERS SON
…och jag minns att jag bara skrek.
Jag skrek och grät. "Snälla, åk inte."
Sista gången jag gav mig av grät både Caden och Maggie hysteriskt.
Och det gjorde verkligen ont.
Så…
…det var dags att ta en paus och försöka pussla ihop min familj igen.
Det här brevet skrevs 2013 för att ansöka om sjukpension.
"Jag ska snart sluta efter 12,5 år i flottan,
efter att ha tjänstgjort som SEAL-soldat hela tiden."
200 ANFALL
TVÅ BRONSSTJÄRNOR
HÅRDA ELDSTRIDER
JAG KUNDE HA GJORT MER
"Mitt mentala kapacitet har försämrats. Jag har försökt dölja det de senaste åren,
men det har varit plågsamt uppenbart för mina närstående
att jag upplever svårigheter i många delar av mitt liv."
JAG DRICKER STORA MÄNGDER ALKOHOL
ÖVERDRIVET VAKSAM
"Jag har hämtat min pistol otaliga gånger bara för att det ringde på dörren."
"Jag har tappat kontakten med nära vänner."
"Mitt humör är oregelbundet. Jag blir lätt arg.
Och jag kämpar ständigt med ångest, mardrömmar, depression."
"Men jag stolt över karriären jag har valt att utöva de senaste 13 åren.
M. Capone."
Jag var orolig för
hur han skulle fungera utanför SEAL-teamen,
men jag famlade även vilt efter minsta normalitet.
Det var då min pappa lämnade det militära.
"Vi ska flytta till Texas.
Vi ska vara tillsammans. Allt kommer att bli bra."
Jag tror att alla väldigt snabbt insåg att så inte var fallet.
1 MAJ 2001
När man skiljs från stammen
letar man efter nåt som kan fylla det tomrummet.
Jag är uttråkad, så jag ville bara filma lite.
Häng med.
Jag började dricka en massa.
Jag fick antidepressiva medel utskrivna.
Jag kastade muggar genom fönster och flippade ut totalt.
Han slog mig aldrig. Kanske att han knuffade mig.
Men ibland fick han nåt i ögonen, och då var det bäst att flytta på sig.
Det där är min pappa. Vi måste vara tysta.
Jag minns en gång när jag försökte komma emellan dem,
och jag kan inte föreställa mig rädslan
som Caden kände.
Att jagas av ett monster som man har haft som sin idol hela livet.
Jag fick problem i skolan, tog en massa droger.
Familjen var där för honom. Det var han som hade kommit tillbaka från kriget.
Det vi gick igenom var aldrig lika viktigt som det han gick igenom.
Jag tänkte att Amber och barnen skulle ha det 1 000 gånger bättre utan mig.
Jag kommer hem, och det orsakar…alla möjliga problem.
För alla.
Barnen vill inte umgås med mig, Amber vill inte prata.
De skulle ha ett mycket bättre liv om jag inte fanns.
En kväll tittade Marcus på några gamla träningsfilmer.
Och jag gick och la mig.
Klockan fem på morgonen kommer jag in,
och Marcus sitter där med en tom flaska whisky
och en laddad pistol.
Och…
…han höjde den och sa: "Bort från mig, för fan."
Marcus fick hjälp av veterandepartementet. De gjorde sömnstudier.
De tog röntgenbilder. Psykologiska behandlingar.
Inget fungerade.
Han tog tio mediciner.
Nåt för att sova, nåt för att vakna, nåt för energi,
nåt mot mardrömmar, nåt mot depression, nåt mot ångest.
Han tog medicinerna, han gick i samtalsterapi.
Allt som de sa åt honom att göra. Och han blev faktiskt sämre.
DÅLIGT MINNE
Jag har hans journaler, och jag hittade en utvärdering
där Marcus sa:
"Jag glömmer ofta namnen på mina kollegor."
Och det golvade mig.
Då var jag desperat.
Jag ändrade inriktning helt.
Jag började fokusera på alternativa behandlingar.
DEN PSYKEDELISKA RENÄSSANSEN
Frun till en annan SEAL-soldat kontaktade mig och sa:
"Jag tror att jag har nåt som Marcus kanske ska prova på."
Det här lät förstås helt främmande för mig.
Vi har känt till ibogain och iboga
i västvärlden som en behandling för missbruk
i 50 till 60 år.
Bwiti-folket i Gabon
har använt den här substansen i århundraden
som en andlig, medicinsk övergångsrit.
Ibogain kommer från rotbarken av en buske som odlas i Gabon, Afrika.
Och 5-MeO-Dmt utvinns ur giftet från Koloradoflodpaddan.
Ibogainbehandlingen åstadkommer en fysiologisk återställning
av nervsystemet.
5-MEO-DMT-BEHANDLING
Paddmedicinen gör att man kan släppa fram allt
som ibogainet tar upp till ytan.
IBOGAIN OCH 5-MEO BEHANDLINGSPROTOKOLL DAG 1: IBOGAIN, DAG 3-5: 5-MEO-DMT
VAD IBOGAIN GÖR
När dessa droger tas efter varandra
har ibogain och 5-MeO-Dmt visat sig vara mycket effektivt
för att hantera trauman.
Men de är olagliga i USA, så Marcus måste resa till Mexiko
för att kunna göra det här.
Och när jag berättade det för Marcus sa han: "Det är ju helt rubbat."
Psykedeliska mediciner? Vad menar du? Timothy Leary och Woodstock och sånt?
Folk som dansar med blommor i håret? Det förstår jag inte alls.
UTBILDNINGSFILM 1967
Ni ser en resenär som just har köpt en biljett till en väldigt speciell resa.
Priset? Några dollar och hans sinne.
Jag visste bara det jag hade fått lära mig under uppväxten.
Psykedelika var beroendeframkallande rekreationsdroger.
Man blir galen. Man får hjärnskador.
Skulle det rädda våra härdade krigare?
Jag växte upp i ett konservativt, kristet hem,
och tänkte: "Är det här voodoo-häxeri? Öppnar det portaler mot mörkret?"
Det var så skrämmande.
VIRGINIA BEACH, VIRGINIA
Jag kom hem från en postering 2012. Lola föddes i maj 2013.
Jag åkte iväg igen den 15 maj.
Och jag blev svårt skadad.
KRONOLOGISK BEHANDLINGSJOURNAL
Trumhinnorna var förstörda. Jag blödde ur öronen, ur näsan.
UTSATT FÖR EXPLOSION
Den ena hjärnskakningen efter den andra.
SKAKNINGAR I HÖGER HAND
En massa explosioner på nära håll och en uppsjö av ortopediska skador.
Ett franskt sjukhus lade mig i en maskin,
och jag hade en sån här stor blödning i bakhuvudet. Det var kolsvart.
Jag hade en hemsk huvudvärk som framkallades av ljus.
Om man lyste mig i ögonen kräktes jag.
Jag kom till Virginia Beach.
Alla bara: "Välkommen hem. Här har du en fyra månader gammal bebis."
Jag visste ingenting om sånt. Jag var värdelös. Jag mindes inte hennes namn.
Middagen stod på bordet, och vi åt, men han sa inte så mycket.
Jag tänkte att han var lite nere.
Det kanske var överväldigande för honom att komma hem.
Till slut tittade han upp med tårar i ögonen och sa:
"Hur länge har vi ätit middag?"
Jag hade redan ätit klart. "Vi har suttit här ett tag."
Han tittade på mig, sprang ut ur rummet…
…och lade sig i fosterställning i gästrummet och grät och hulkade.
De här killarna vill inte visa svaghet. Man gör inte sånt.
Man ska inte öppna sig eller kommunicera.
Man ska bara…köra på.
BILDER TAGNA AV DJ SHIPLEY
Jag klarade mig fyra eller fem månader till, sen skulle vi åka och öva forcering.
Och min dåvarande chef tittade på mig och sa:
"Jag tror inte att du behöver följa med. Stanna här och chilla lite."
Jag bara: "Nej".
Och han sa: "Okej, låt mig uttrycka det så här.
Du ska fan inte med."
Fem dagar senare låg jag på NICoE.
Det är i princip en superavancerad rehabiliteringsklinik.
Stora ortopediska skador, men det handlar mest om hjärnan.
De analyserar en från topp till tå och allt däremellan, i fyra veckor.
OMFATTANDE HÄLSO-/HJÄRNSKADEBEDÖMNING OCH VÅRDSUMMERING
HAR PROBLEM MED ÖVERDRIVEN VAKSAMHET OCH UNDVIKER FOLKMASSOR
INTENSIVA DÉJÀ VU-KÄNSLOR NÄR HAN GÅR MED SIN HUND I HÖGT GRÄS
DET PÅMINNER HONOM OM HANS STRIDSPOSTERING
De gav mig mediciner, och de räddade mig.
AKTIVA MEDICINER
Jag behövde de verktygen för att överleva fram till pensionen.
Efteråt mådde jag toppen, så vi drog ut på nya uppdrag.
Vi gjorde fyra vändor till.
Allt jag läste om ibogain lät hemskt.
Det var många personliga historier om människor som besökte
de djupaste, mörkaste nivåerna i helvetet under deras 12 timmar långa resa.
Jag grälade om det. Jag sa till Amber: "Det här är bokstavligt talat galet."
Och så höll vi på i ungefär ett år.
Våra barn utsattes för det här, och det var inte hållbart.
Så jag sa till honom:
"Du måste prova det här. Annars tar jag barnen och ger mig av."
Det kändes som om jag hade försökt allt.
Jag tror att man gör vad som helst när
man är så där desperat.
Han hade fått så många behandlingar och gjort så många saker.
Det kändes som om det bara var skitsnack. Det betydde ingenting.
Jag hade hört det en miljon gånger.
NATIONSGRÄNS 3
I Mexiko går det till så att man tar ibogain först.
AMBIO PSYKEDELISKA KLINIK
Ett par dagar senare tar man 5-MeO-Dmt,
även känd som "paddan".
Min terapeut var där, en akutläkare och en sjuksköterska.
Mina avsikter den kvällen var bara…
Jag ville bara bli hel igen.
Musiken började.
Jag lutade mig tillbaka i sängen och bara väntade.
Jag väntade på… Jag hade ingen aning om vad som skulle hända.
Vid ett tillfälle var det
väldigt högljutt, nästan som motorsågar, och allt var kaos.
Man blir sparkad i kulorna om och om igen, och man kommer inte undan.
Nånting blandades, nästan som en kortlek.
Tusentals bilder, jättesnabbt.
Jag såg bilder från min barndom.
Och jag såg bilder på min pappa.
Det kanske hände nåt då. Det kanske var en incident.
Och sen såg jag bilder på Josh.
Jag pratade inte om det, men det var jag som skulle korsa floden.
Det var jag som skulle leta efter
en plats där vi kunde ta oss över, men jag var inte där just då.
Det tyngde mig definitivt, både mitt sinne och min själ.
Men jag såg en vision av honom där han log i sitt lockiga hår.
Det var en glad bild. Han hade det bra.
Jag såg dessa svåra stunder ur mitt liv från ett annat perspektiv.
Och det fick mig att inse att inget av det här var mitt fel.
Jag kände en lättnad.
Det kändes nästan som en defragmentering av min hjärna.
Alla murar och skydd man har byggt upp försvinner.
Ens ego försvinner, och man är bara en ren version av en individ
som bara älskar allt.
Jag kände mig upplyft, lätt.
Det kändes som om en ny dag grydde.
SAN DIEGO, KALIFORNIEN
När pappa kom tillbaka… Jag vet inte hur jag ska beskriva det.
Det var nåt mycket mer fridfullt med honom.
Hans blick var…
Den var mindre död.
Länge kunde man se rakt igenom honom.
När vi såg att pappa ansträngde sig började vi jobba på oss själva.
Vår familj började fungera ingen i takt med att han blev bättre.
Det första jag sa till Amber efter min ibogain-upplevelse var:
"Alla våra vänner som lider…
Vi måste berätta för dem om det här och få dem att må bättre."
Det var så det började.
STANFORDS UNIVERSITET
Jag hade träffat Marcus och Amber.
Jag hade pratat med Marcus i 30 minuter.
Jag pratade med en ödmjuk, mycket omtänksam,
väldigt normal kille, tyckte jag.
Sen sa Amber att han inte kunde skruva i en glödlampa
innan han åkte dit.
Så från att ha varit i riktigt dåligt skick blev han…normal.
Och det gjorde mig intresserad.
Det var ett sånt där tillfälle där man bara måste våga ta språnget.
När det gäller andra soldater i din enhet, hur många procent av dem skulle du säga
dödades, skadades eller försvann i strid?
25 till 30 procent.
Hur ofta en vanlig vecka känner du dig avskärmad från andra människor?
Ointresserad, oengagerad.
- Varje dag. - Varje dag?
Typ hela tiden.
Upplever du skuldkänslor?
INTERVJU FÖRE BEHANDLING
Jag tror det. Nej, jag vet det.
Det här blir den första neurovetenskapliga studien av ibogain för människor.
Målet idag är att studera nyttan
av att behandla psykiatriska och neurologiska sjukdomar
som veteraner lider av.
Många veteraner utsätts för flera explosioner.
I Irak och Afghanistan var traumatisk hjärnskada en signaturskada.
TRAUMATISK HJÄRNSKADA TOTALT I VÄRLDEN
Är dina skuld- och skamkänslor kopplade till dina militära erfarenheter?
- Ja. - Okej.
Jag har många problem med…
…hur jag levde när jag var SEAL-soldat.
Din huvudvärk, vilket år började den nu igen?
- 2007. - 2007.
Ja.
Det brukar vara… Just nu är det bara ena hjärnhalvan.
Den här sidan av huvudet gör alltid ont. Det går aldrig över.
Ett ögonblick.
Jisses.
Spring uppför backen!
FILMAT AV MATTY ROBERTS UNDER UTBILDNING
Upp med vapnet!
Många av oss jobbar med det här för att vi känner att vi föddes till det.
Men det är som vilken kostym som helst som man tar på sig i olika skeden i livet.
Man kommer att ta av sig den. Jag har tagit av mig den kostymen.
Vem fan är jag nu?
Jag jobbar, går och tränar, åker hem och sätter mig på soffan.
Och jag blickar tillbaka. Det är det enda jag gör.
Och jag kan inte blicka framåt.
Jag bryr mig inte ett skit om det som finns där.
Jag vet att jag inte kan leva så resten av mitt liv.
Men jag vet inte hur jag ska…
…ta mig ur det.
Om du förstår?
2018 fick jag sjukpension. Lämnade SEAL. Startade ett skateboardföretag.
På ytan hade jag allt. En vacker fru, två friska barn.
Tio fingrar, tio tår, ett fint hus.
Jag har inget att klaga på. Förutom att jag vill dö.
När man inte längre är en SEAL-soldat förlorar man sitt syfte.
Det är inte lika lätt att kliva upp klockan 5 längre. Och det är tungt.
Jag var otroligt deprimerad.
Jag hade sett dödlig cancer som en gåva.
Han såg mig nog inte längre som sin fru. Han såg mig mer som en vårdare.
På kvällarna var jag helt slut. Jag ville bara lägga mig. För jag gjorde allt.
Och dessutom var jag mamma. Så jag var tvungen att skydda dem
och se till att allt funkade utan att de märkte att pappa var…trasig.
Jag sa: "Vad är det med dig? Snälla, berätta."
Och han sa: "Varje sekund tänker jag att jag vill ta livet av mig.
Jag vill ta livet av mig nu."
Och jag bara: "Okej".
Jag kände att det var min chans att skaffa hjälp åt honom,
för han skrek verkligen efter det.
För er som inte vet det drabbades SEAL-gemenskapen
av två självmord de senaste två veckorna,
Två mycket älskade medlemmar av gemenskapen, och…
Det händer för ofta.
Så vi ville göra ett public service-meddelande
och säga: "Några av oss har stått på randen och kommit tillbaka."
Så jag hoppas att många ser det
och att några av våra teamkamrater
som har det svårt och funderar på att checka ut
inte gör det än.
Så…ja.
- Vill du gå igenom det? - Ja, vi kör.
Okej.
Det har varit tuffa veckor för gemenskapen sen vi förlorade två till i självmord.
Alla kämpar vi med nåt, och alla har vi en historia.
Du behöver inte kämpa ensam.
Låt oss kämpa vid din sida.
Sedan 11 september har 7 100 dödats i strid.
Under samma tid
har ungefär 30 100 veteraner begått självmord, vad vi vet.
En siffra som stiger med ca 22 självmord om dagen.
Så när man räknar på det
förlorar vi 4,3 gånger fler militärer
eller veteraner i självmord än förluster i faktisk strid.
Så i slutet av 2019 spelade Amber och Marcus in en video.
Jag minns att jag och DJ låg i sängen, och vi…
Jag såg det på hennes Instagram.
Och jag grät. Jag grät mycket. Och hon bölade.
Jag träffade Marcus i slutet av 2003, början av 2004.
Han såg ut som en linebacker i NFL.
Och han var känd som en enastående Navy Seal.
Och i videon pratade han om hur mörkt det var för honom,
om hur dåligt han mådde. Han var så otroligt uppriktig.
Jag trodde att det bara var jag som hade det jobbigt tills jag såg det.
Det var då jag ringde Amber. Och jag sa: "Amber, kan du hjälpa mig?"
Jag bönföll henne. "Kan du få dit honom?"
Patsy sa: "Om du älskar mig åker du dit."
Det var rätt konstigt sagt.
Om du älskar din fru åker du till Mexiko och tar psykedelika.
Jag hoppas allt går bra för dig den här veckan, och…
Jag med.
- Jag ser fram emot att träffa dig sen. - Samma här.
Det svåraste var att sluta med medicinerna.
Jag tog nog 60 piller om dagen.
Man måste sluta med allt.
Och ironiskt nog måste man göra ett drogtest när man kommer.
Men de kollar efter stimulerande medel. För att man inte ska dö.
- Okej? - Ja.
Och man börjar med ibogain.
Man står där runt lägerelden.
Vi uttrycker vår tacksamhet till ibogaplantan och Bwiti-traditionen.
Men det var så flummigt, så vrickat.
"Jag fattar inte att jag ska göra det här."
"Men okej".
Vi skrev ner vad vi ville göra oss av med och kastade pappret i elden.
Jag kastade ett tomt papper i elden.
Jag tänkte inte skriva ner vad jag ville bli av med.
För det går inte.
- Och det är? - Allt.
Vi tog vårt ibogain, tog på oss solglasögonen och lade oss ner.
De spelade på skålar och hela grejen.
Och…jag trodde att jag gjorde fel.
Jag hade legat där ett tag. Jag hörde bin surra i mitt öra.
Allt de sa att man skulle höra, och sen ingenting. Jag somnade.
Trodde jag.
Det finns en poäng med att medicinen för en ända ut till kanten.
Och att man ramlar av.
Det var en massa byrålådor som for omkring.
De var regnbågsfärgade, men de var minnen. Tankar.
Jag kunde välja en och falla ner i den.
Då var jag där, vart jag än ville. Allt jag ville. Vad som helst.
Jag var där.
Jag ville se döda vänner. Det gjorde jag aldrig.
Man tappar alla tidsbegrepp där inne, men jag tillbringade mycket tid
på inspelningen av En härlig tid.
Vet du hur mycket pengar bilen har kostat mig?
Fred Savage. Han och Wendy.
De åt tv-middagar på små mikrougnstallrikar. Hela grejen.
Jag satt där på den bruna soffan och tittade på dem.
De hade ett normalt familjeliv, pratade om skolan.
Vad som hände på bussen och vad man gjorde på jobbet.
En vanlig familjemiddag. Jag var helt trollbunden.
Jag kände mig normal. Var det en sån familj jag ville ha? Jag växte upp med tv.
Om jag bara kunde ge mina barn det kanske de klarar sig bättre än jag.
Det dök inte upp några stora minnen efter 13 till 14 års ålder.
DJ, tyst. Vi leker kull.
Jag såg min far varje gång han förringade mig
eller försökte förödmjuka mig inför alla.
Du kommer aldrig in i militären.
Allt bara sköljde över mig om och om igen.
Vänta bara tills du kommer hem, din jävel.
Vi hade en stor gård med en stor bakgård.
Som jag måste klippa.
Jag gjorde det tidigt på morgonen. Dagg i gräset.
Tryck fram, rulla tillbaka. Fram och tillbaka.
Och det tog timmar. Flera tankar med bensin.
Jag kunde känna den fuktiga Virginia-luften.
Jag kunde känna T-shirtens vikt.
Runt träden fanns det blottade rötter.
Och jag klippte i en av rötterna.
Det åstadkom ett klickande ljud. Och han hörde det.
Min farsa var stor. 115 kilo, täckt av tatueringar.
Han rusade mot mig.
Det skrämde skiten ur mig. Jag trodde att han skulle döda mig.
Han tog tag i handtaget, svingade gräsklipparen över huvudet
och krossade den. Den gick i småbitar.
Jag kände hur hans ilska strålade inom honom. Han var så jävla arg på mig.
Plötsligt skriker han inte på mig.
Det är jag som skriker på Lola.
Jag gjorde precis samma sak.
Jag hade sönder ett dockskåp. Jag krossade det i en miljon bitar.
I en spegel såg jag hans ansikte.
Sen förändrades scenen. Patsy kom in.
Jag kände hennes känslor.
…när våra blickar möttes…
Jag kände traumat som hon hade varit med om.
Traumat som jag hade orsakat.
Jag är så ledsen…
Som alla gånger min far var otrogen mot min mor.
Jag hade varit otrogen mot Patsy.
Flera otrohetsaffärer, överallt.
Jag var så klarsynt och fokuserad. Jag visste exakt vad jag måste göra.
Jag var tvungen att åka hem och berätta allt.
Vi packar allt, kör tillbaka över gränsen.
Vi skulle med ett flyg klockan fem den kvällen.
Alla gick iväg och ringde sina fruar.
Man hörde alla säga "Hej!" Direkt till röstbrevlådan.
Jag ringde hem. Inget svar.
Okej.
Och jag får ett mejl. "Lösenordet till ditt Instagram-konto har förändrats."
Det minns jag inte.
Jag tittar ner, och det är mitt spökkonto. Kontot som Patsy inte känner till.
Där jag sköter mina otrohetsaffärer.
Nu vet hon.
Jag visste att han skulle ta ibogain i Mexiko den kvällen.
Jag började bara tänka: "Varför detta rop på hjälp nu, efter fyra år?
Vad orsakade det?"
Så jag kollade hans mejl, vilket jag aldrig hade gjort förut.
Och det var…
Det var chockerande. Jag kan inte förklara känslan.
Det är som att… Man måste vara med om det.
Som när det knackar på dörren och nån säger att din man är död.
Det är en känsla som bara människor som har blivit förrådda känner igen.
Jag hade förlorat honom.
Min DJ skulle inte göra så mot mig.
Jag landar i Norfolk, och vi kör tillbaka till lokalen.
Alla fruar är där, utom min.
Jag gick upp och öppnade dörren till mitt kontor.
Det stod säkert 20 flyttlådor där, staplade från golv till tak.
Och de var märkta. Byxor, tröjor, T-shirts, skor - allt.
Hon skulle aldrig ta tillbaka mig. Jag hade gått för långt.
Och jag körde rakt ut till havet.
Jag parkerade på en privat strand, backade upp mot en grind
och bara satt där.
Jag tänkte på allt jag hade gjort, allt jag upplevde under ceremonin,
och allt däremellan, och alla murar jag hade byggt.
Precis då ringde hon mig.
Fan.
Jag såg henne köra fram. Hon parkerade tio meter ifrån mig,
och jag satt på baklämmen.
Han satt med huvudet hängandes, och jag såg pistolen bredvid honom.
Hon sa: "Hur kunde du göra så här mot mig?"
Och hon bölar och jag bölar.
Hon tar av mig solglasögonen.
Och då såg jag honom för första gången på fyra år.
För hans ögon var alltid så mörka och sorgsna. Det fanns inget liv i dem.
Hon backade, och jag sa: "Patsy, jag är så jävla ledsen."
Hon satte sig, och vi satt där i två timmar.
Hon satte sig ner och sa:
"Berätta".
- "Berätta vad?" - "Allt. Varje liten detalj."
Jag ville inte lämna hans liv helt och lämna honom i det skicket.
Och vi har varit med om mycket, och vi gjorde det till slut.
Vi hittade nåt som hjälpte honom.
Vi hade kämpat så hårt,
och jag var inte villig att släppa det vi hade.
Och mannen som gick ner på knä för att be Danny om min hand.
Jag drabbas dessvärre av depressioner.
Jag vet inte varför, men det kommer och går.
Och när jag har såna dagar är de riktigt dåliga.
En missuppfattning om psykedelisk medicin är att en gång räcker.
Man tar ett piller, och man blir bra.
Det öppnar en. Man får en ny vit duk att fylla med vad man vill.
Men man måste ha planer på plats och sörja för integrationen efteråt.
Man måste ha de här grejerna på plats. Annars kan man hamna där igen.
Det är såna här saker som folk måste göra efter att ha öppnat sig.
- Du ser bra ut. Bättre än senast. - Jag tycker att jag ser värre ut.
Jag mår nog bra. Vissa dagar är värre än andra. Jag tänker inte ens på det fysiska.
Jag tänker bara på hjärngrejerna, den mentala biten.
Ärligt talat tror jag att vårt postering 2007 var
en stor anledning till att jag var som jag var.
Vi pratade aldrig om det. Vi hade ingen debriefing.
Vi pratade om det i fem minuter, och sen aldrig mer.
Jag träffade dig på sjukhuset. De flög hem mig.
Jag pratade aldrig med killarna om Red Wings. Aldrig.
Vad tror du om att åka till Mexiko?
Kanske. Det är det där att vara fast i sitt eget huvud.
Det känns som att man låser dörren och ger nån annan nyckeln.
Och man är där i 13-14 timmar? Eller hur jävla lång tid det nu tar.
Det beror på vad man vill och hur man förbereder sig.
Med den vetskapen jag har nu säger jag till folk
att satsa allt eftersom de aldrig har gjort det.
Vi åkte dit med några tungviktare. De värsta killarna jag har träffat.
Och vi pratade om riktigt tunga grejer.
- Hur mycket var militärt? - Inget. En massa barndomsgrejer.
Och när man hör det tänker man: "Satan. "Har du levt med det där i 40 jävla år?"
Vad är det som får dig att tveka?
Barndomsgrejer, eller är det SEAL-grejerna?
Det är nog allt.
Men att bara hålla det inom sig funkar inte.
- Tänker du göra det igen? - Om du vill åka så hakar jag på.
Jag litar inte på nån. Fråga mina goda vänner.
Men om en polare säger nåt till mig så kan jag lita på det.
Så om den här galna hippie-skiten hjälper,
om det hjälpte dem,
kanske jag borde göra det. Det är så jag tänker just nu.
Det tar aldrig slut.
Var är Matty? Försöker du gömma dig?
- Jag är stolt över dig. - Bara jag inte skiter på mig.
Det går bra.
Okej.
- Det känns som om ni ska ut i strid. - Det känns faktiskt så.
Jag åkte dit för att få Matty att åka.
Och jag är definitivt ljusår från där jag var 2019.
Men man kan alltid bli bättre.
Hur känner du inför ikväll?
- Jag mår toppen. - Ja, för du har redan gjort det.
Jag ska finnas där och stötta dessa två fina män.
Hur mår du?
Jag vet inte om jag ser fram emot det eller är rädd.
- Har du gjort nåt liknande? - Nej.
Inget sånt?
Ibland kan det vara så att andra dyker upp.
Andra människor.
Ibland är det röster,
eller ibland kan det kännas som om man interagerar med nåt.
Medicinen kan slå lite olika.
Slår det ut en fysiskt? Kan man inte resa sig?
Om man är van vid att göra svåra saker har man nog redan
den mentala uthålligheten för det här, men det är svårt.
Ja.
Herregud. Vad har jag gett mig in på?
Okej, mina herrar. Välkomna. Vi är glada att ni är här.
Vi känner oss hedrade.
Skiten jag gör mig av med. Skam, skuld, självtvivel,
ånger och olösta konflikter.
IBOGAIN-CEREMONIN, DAG 1
Det jag försöker hitta är min inre frid.
Få ordning på mina prioriteringar.
Och tillbringa de kommande 40 åren med familj och vänner.
Jag tänker inte ödsla en enda dag.
Jag är ingen talare,
men det viktigaste är att jag inte vill vara rädd längre.
Amen.
Marcus, några visdomsord från nån som har gjort det här några gånger?
Varje dag är jag tacksam för att medicinen talade till mig för fem år sen.
Och att jag kan föra det vidare till mina vänner som jag älskar, mina bröder,
mina teamkamrater.
Ni förtjänar att vara lyckliga
och leva ett bra liv. Ni har det inom er, och jag vill att ni blir hela ikväll.
Jag tog aldrig itu med Red Wings.
Och jag har inte kunnat se mig i spegeln på väldigt länge.
- Okej? - Okej, broder.
- Ha en säker resa. - Tack.
Man släpar på sina kompisars kroppar. Det kommer aldrig att lämna en.
Det försvinner aldrig.
Jag fattar inte att jag fortsatte efter det. Det är helt galet.
Att vara en SEAL-soldat var allt för mig. Nu vill jag bara glömma det.
Jag söker nog efter svaren som jag aldrig fick.
Jag såg en grupp människor.
En av dem börjar gå.
Det var som att se sig i spegeln.
Han stirrar på mig, jag stirrar på honom.
Och så var det om och om igen.
Tills jag kräktes.
Om nån ute i verkligheten hade gett mig den blicken hade det blivit trubbel.
Det kanske var mitt ego.
Ens ego är hur man uppfattar sig själv. Det skapas och formas av ens erfarenheter.
Och Gud, det är ett jävla monster.
Jag gillar det inte längre.
- Är det normalt att vara nervös? - Ja.
Ja. Jag har redan gjort det och jag är nervös.
Jag brukar säga att ibogain sandblästrar på insidan,
medan 5-MeO polerar upp en mjukt och fint.
5-MEO-DMT-BEHANDLING, DAG 3 ÄVEN KALLAD "PADDAN"
Det är som att få tillgång till en ocean av sitt eget jag.
Jag tror att det är bra på att bryta ner barriären
mellan oss och allt annat, som bara är en psykologisk barriär.
En jag arbetade med sa: "Det kanske känns som om du ska explodera.
Explodera bara.
Det kanske känns som om du ska dö. Dö bara."
Och det är precis det vi siktar på här.
Tack.
Jävla… Det är bara kärlek.
Det var det här jag ville. Att bara kunna känna.
Kom. Tack, gode Gud.
- Ja. - Tack så mycket.
- Tack så mycket för det här. - Ja.
- Mina barn tackar dig. - Ja.
Jag älskar dig, broder. Jag älskar dig.
Satan.
Du har mycket att se fram emot. Härligt, kompis.
Släpp taget.
Okej, det får räcka.
Stanna i det.
- Jag fattar inte. - Du är fortfarande i det.
- Jag gillar inte det här. - Det går över.
- Jag letar fortfarande efter krig. - Det är okej.
Det är okej.
Jag anade att det inte skulle vara militärgrejer.
Men det var inte det jag förväntade mig.
Det är som att vara i ett rum med en massa förväntningar.
"Ta hand om det här. Det här är mina problem."
Effekterna av paddan tar över.
"Det där är bara gardiner."
Den drog dem åt sidan och sa: "Oroa dig inte för det här."
"Vad har du bakom dig? Den där rostiga asken där bak
med kedjor och spindelnät överallt,
som läcker ut över hela golvet. Det är det vi ska prata om.
Det ska handla om den, inte om det där."
Fan!
Det var en massa skit.
Skit från barndomen. Bara trauman.
Min familj visste inget om det.
Jag dumpade religionen för länge sen.
Min tro försvann för länge sen.
Jag är trött på att vara rädd.
Det är allt jag minns.
Du är orädd.
Det är över. Över. Det är över, Matty.
För länge sen.
Vill du ligga ner?
- Jag vill bara ha er här. - Okej. Då rör vi oss inte.
Vill du berätta lite om din upplevelse?
Mot slutet visade den mig min själ, min kropp och mitt medvetande.
"Är du redo att bli hel igen?"
Och sen slog den ihop mig igen, rent metafysiskt.
Jag fick se perspektivet tillhörande de unga männen
på andra sidan slagfältet.
Jag visades den andra sidan.
Om vi inte misshandlade barn, skulle vi ens ha en militär?
Det är en fråga jag ställer mig nu.
Har du känt dig nedstämd efter behandlingen?
Nej.
Inte det minsta.
Inte alls.
Och när du ser dig i spegeln? Ser du nån skillnad?
Jag älskar mig själv.
I morse när jag borstade tänderna: "Jag älskar dig."
Jag kan inte rå för det. Det väller ur mig.
Mina ögon lyser som de gjorde när jag var barn.
Tack.
Majoriteten av försökspersonerna svarade inte bara på behandlingen,
utan ligger nu på en nivå som inte ens betraktas som mild PTSD.
Jag känner mig lätt. Spänningarna i kroppen är borta.
Huvudvärken som jag har haft i 12 år är borta.
Det kändes som om min hjärna återbildades.
Som om den växte eller nåt.
Sen jag vi talades vid sist, har du känt dig självkritisk,
skyldig, misslyckad, oduglig?
Nej.
Självkritisk, misslyckad, oduglig?
- Hård mot dig själv? - Nej.
Har du velat skada dig själv eller har du velat dö?
Har du upplevt några förändringar kring det?
Ja.
Jisses.
Ja, det är helt klart borta.
- Jag fattar bara inte att jag kom dit. - Ja.
Det vi behöver är en större urvalspopulation.
Och det vore bättre med fler tidpunkter.
Då får vi en bättre bild av hur det verkligen ser ut.
Det här var första försöket. Vi har mycket kvar att göra.
Men bara tanken att det finns ett verktyg
som kan laga hjärnan på den här nivån, det är ganska unikt.
SEX MÅNADER EFTER BEHANDLINGEN
Så jag undrar bara hur du mår.
Mexiko spöade skiten ur mig.
Men jag kunde känna en koppling till allt.
- Ja. - Till allt.
Och jag har tagit ett steg tillbaka mot min tro
som jag just hade lämnat.
Jag har varit nära att dö.
Döden är skrämmande,
men efter Mexiko insåg jag också att jag har varit ännu räddare för livet.
Så har det varit sen jag var barn.
Det drev mig i allt jag gjorde. Jag blev det här för att vara läskig.
Jag blev det här för jag ville vara farlig. Jag ville vara nån som
inte skulle inte behöva oroa sig för att vara ett offer.
Du vet?
Och jag tänkte att om jag gjorde det så skulle jag inte vara rädd.
Jag skulle inte behöva vara rädd längre. Och det var en lögn.
Det var en lögn. Jag var alltid… Jag var fortfarande rädd.
Jag tror att vi alla föds oskyldiga.
Och sen börjar livet hända. Och vi lyssnar på rösten i vårt huvud.
Och sen kapar den oss.
Jag är inte längre en fånge i mörkret, utan jag är där som en observatör.
Men det behöver inte hålla mig fången längre.
Kom igen, din galning.
Vi har hjälpt 400 veteraner.
Vi verkar hamna på 125 i år.
De känner att de är med i livet igen. Att deras liv har ett syfte och en mening.
Och varje veteran vi stöttar känner två till fem veteraner som har det svårt.
De vill berätta för sina vänner.
- Hur är läget? - Hur är det?
OM DU ELLER NÅN DU KÄNNER BROTTAS MED SJÄLVMORDSTANKAR
FINNS INFORMATION OCH RESURSER PÅ WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Undertexter: Mattias R. Andersson