Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Co lidé neudělají pro peníze, že?
ZAPEKLITÉ DĚDICTVÍ
Je to s podivem. Když zdědíte milion zlotých a někdo další z vaší rodiny dva,
máte pocit, že jste přišli o milion. Ale vezmu to od začátku.
Jeli jsme na čtení strýčkovy závěti. Dlouho jsme nebyli v kontaktu,
ale co si pamatuju, byl to neobvyklý chlap.
- Strejda byl špión. Znal Billa Gatese. - Jožko, přestaň!
Ten byl taky špion.
Víš, kde má tajný agent nos?
Tam, kde má špihy.
Moderoval první polskou televizní show.
- Jo. - Kdysi dávno.
- Pak se začal zabývat vynálezy. - Co vynalezl?
Nevím, říká se, že vynalezl číslo PESEL.
Univerzální elektronický systém pro evidenci obyvatel?
Čipoval lidi dřív, než to bylo v módě.
Kdo pozná víc SPZek?
Děti tam nechtěly jet. Ale strýček to vyžadoval.
„Musí se zúčastnit celá rodina.“
Žádné sladkosti.
Rodinu jsme potkali dřív, než jsme čekali.
Natalie?
To je moje sestřenice Natalia.
- Dawide. - No ahoj!
Ahoj.
Karole!
- Co je? - Vezmi si rukavice.
Karolku?
- Ty jsi teda vyrostl! - Ne, já jsem Karol.
Fortuna.
- Tohle je další Karol. - Ahoj.
- Takhle.
- Nerad se dotýká lidí. - Po Covidu.
- Ahoj. - A tohle je Gustaw.
- Ahoj. - Můj syn.
Přestaňte zírat.
Tohle vždycky zabere.
- Můj přítel Gustaw. - Ahoj.
Aha. Ahoj.
- Karole. - Tohle taky. Můj snoubenec Karol.
A tohle je moje žena Zosia.
Zosio.
Zamávejte!
To je doba, co?
Je to strašná věc, že?
- Jaká věc? - Strýčkova smrt.
- Jo, tragédie. - Jo.
- Příšerný. - Na prd.
U domu pana Wladyslawa je nápis: „Pozor!
Nášlapné miny.“ Ale není to pravda.
Nejspíš.
- Ježíši! Promiň. - Jejda.
Ne, nic se nestalo.
- Tohle bylo drahé! - Byla to nehoda.
Zapomněla jsem, že neúmyslné skvrny
samy od sebe zmizí.
Jé, promiň!
Je to úžasný. Třu se zlatem, jako bych měl zrno ječný.
I když je to zbytečný.
Až mi bude 30, budu v Top 30 Forbesu.
Jakým autem sem jezdíval strýček? Starým, nebo…?
Obvykle sem jezdil na kole. Měl starý kolo Wigry 2.
Ale když zrovna byla neděle, to řídil Bentleye.
Nebo Ferrari.
Nebo Jaguára.
Jedem!
Obrovské dědictví může z normální rodiny učinit šílence.
A z nenormální rodiny?
To uvidíte sami.
- Co jsi udělal tentokrát? - Potkal jsem svou rodinu.
Tak jeď.
- No tak jeď už! - Fajn. Ne všechno je závod.
JEĎ, NATKO
Zosia si na benzince přesedla na místo řidiče. Společné rozhodnutí.
Vítejte. Jelikož je tady už celá rodina…
Strýcův komorník. Byl to typ člověka, co z domu klidně odejde bez kalhot.
Ale nemůžete se na něj zlobit, protože vám šel koupit vaši oblíbenou zmrzlinu.
Otevřu vám garáž.
Zaparkujte prosím v garáži. Prý se blíží silná vánice.
- Takže co se stalo strýč… - Jste po cestě jistě hladoví.
Pojďte si dát oběd.
Závěť bude přečtena večer.
Následujte mě.
- Dobře. - Pospěšte si.
Děkuju moc.
Kolik to je už let, co jsme se takhle naposledy sešli?
- Patnáct? - Dvac…
Bylo to ještě před mojí maturou.
- Před 30 lety! - A to nejsem ani tak stará.
Karol, strýcův synovec. Marketér v jedné středně velké firmě. Umí to se slovy.
A tohle je jeho snoubenec. Taky Karol.
Řídí Uber. Nebo jak tomu říká on, je psycholog.
Strýcova neteř Natalia. Slavná spisovatelka detektivek.
Přečetl jsem je všechny, ale podle mě je v nich až moc sexu.
Její přítel Gustaw. Vím, co si říkáte. Je mezi nimi až moc velký rozdíl.
Je skoro o 20 centimetrů vyšší než Natalia.
Nevím, co dělá, le domácí úkoly to nebudou, jak říkává moje žena.
Tohle jsem já, Dawid. Jsem učitel.
Podle mojí ženy sice moc nevydělávám, ale moje práce aspoň nikoho nezajímá.
Moje žena Zosia je daňová úřednice.
Někdy říkám, že je to povahový rys. Za jejími zády.
Mojí dceři Józefině je 16, ale přál bych si, aby jí pořád byly čtyři roky.
A tohle je můj syn Henryk. Je mu 13 let a vůbec netuší,
že se z něj stane hlavní hrdina tohoto příběhu.
Jachta.
Prosím?
Napadlo mě, že každý řekneme, co si koupíme za peníze z dědictví.
- Zajímá mě, jak to strejda rozdělil. - Určitě rovným dílem.
Tak to nikdy není.
Větší byt.
S balkonem.
Letos se odstěhujeme ze země.
Plánovali jsme Hamburk. Ale
teď nevím. Možná Portugalsko?
Všechny vás zveme na kolaudačku.
Budou tam i děti?
Ptáš se, jestli si chceme koupit dítě?
Ne.
Myslel jsem, jestli by děti mohly…
Teda…
Jste pro to, aby gayové mohli adoptovat?
Ptáš se, jestli chceme adoptovat gaye?
Ne. Jenom čistě ze zvědavosti.
- Pokud na to teda máte… - Na nový a šťastný život!
- Jo, na to se napiju. - Štěstí si za peníze nekoupíš.
- Ty peníze máš, tak se ti to snadno říká. - My je nemáme a jsme šťastní.
- Je to… - Jez.
Jenom jsem zkrátka chtěl říct,
že v životě jsou důležitější věci než peníze. Rodina a děti, ne?
- A bez dětí šťastný být nemůžeš? - Ale jistěže můžeš!
Teda, samozřejmě…
- Vy děti mít nemůžete. Ale… - A proč nemůžeme? Proč jako?
Moc piješ, takže nemůžeš otěhotnět.
O čem to tady mluvíte? Kolik vám strejda odkázal?
Myslíte si, že Bezos je nejbohatší? Ty nejbohatší lidi tiše ovládají svět.
- Józefino. - Máš pravdu.
Jdeme do našeho pokoje.
- Projdeme si nejnovější inzeráty na děti. - Super.
Už jako dítě byl vážně divný.
A nejsem homofob. Nemůžu být, protože můj manžel
byl gay.
- Ale kdo? Dawid? - Jo.
Na Wikipedii by měla být u hesla „křupan“ jeho fotka.
- Myslíš, že volil…? - Nepřeháněj. Vždyť je to stejně fuk.
- Je to nějaký křivý. - To je i jiná věc.
Pojď sem.
Jak bys pojmenovala svou jachtu?
Natalia by měla tu svou pojmenovat „Gustaw“.
Protože musí koupit i tu jeho.
Možná s ní není kvůli penězům.
Moře je plné ryb.
Gustaw s ní moc dlouho nevydrží. Je s ní pro její peníze.
Tonoucí se i břitvy chytá.
- Chtěla jsi její autogram. - Přestaň.
Kolik jí je? Je s takovým usmrkancem. V noci je uslyšíme.
Bacha!
- Nic se nestalo. - Moje košile.
Ale no tak.
- A ta jejich dcera? - Je šílená.
Ty jseš šílenej. Tak jsem to nemyslel. Děti to teď mají horší.
Jako kluk jsi udělal spoustu trapáren. Ale neexistovaly mobily, co by to nahrály.
Podle jeho teorie jsou stopy zanechané letadly na nebi
ve skutečnosti chemické sloučeniny, šířené za účelem kontroly obyvatelstva.
- Co to je? - Vypadni!
- A navíc tvrdí, že tyto chemtrails… - Ježíši!
- Co je? - Nic.
…dělají z žab homosexuály.
- Musím si zacvičit. - Co když to dal všechno Dawidovi?
Slyšel jsi toho skauta, rozdělil to rovným dílem.
- Ty mě nahráváš? - Ne.
Netrap se tím, miláčku.
- Co když to všechno dal Dawidovi? - Tak stejně dostaneme jednu třetinu.
Ale jedna třetina je pořád hodně.
To byla řečnická otázka.
- Hledáš šití? - Ne. Ale můžu si ho přece odvézt domů.
- A ručníky taky? - To jsi jako Walker, Texas Ranger?
- To beru jako kompliment. - Super! Už dost! Odmítám to po stý řešit.
Kdy to povíme dětem?
Nevím.
Doktor nás objednal za týden.
- Jen pár vět. - To je dobré znamení.
„Drahá rodino.
- Škoda, že se setkáváme…“ - Jožko.
- „…za takových okolností.“ - Dost.
- Uklidni se. - „Nebudu vás nudit. Přejděme k věci.
Všechny svoje úspory a peníze z prodeje majetku,
jehož hodnota je 10 milionů zlotých…“
- Ježíši! - „…odkazuji…
místnímu sirotčinci.“
Cože?
Co?
- To jim za to postaví Disneyland? - „A dále jsem pro vás připravil hru,
ve které můžete vyhrát práva na všechny mé patenty a vynálezy.
S přáním všeho nejlepšího, váš Wladyslaw.“
- Roztrhněte to. - Starej blázen.
- Pusť mě! - Podvodník.
- Blázen nebyl. - Tady máte tablet na zítřejší hru.
Zahrajte si ji sám.
Kurva!
Cože? Je naživu?
Vítám vás, rodinko.
Promiňte mi to.
Já vím. S tou smrtí a závětí jsem to asi přehnal.
- Možná. - Jo.
Ale musíte uznat, že jinak bych vás sem všechny nedostal.
Ale proč?
Umíráš, strýčku?
Ne.
Aspoň o tom nevím.
Strávil jsem tolik let o samotě.
Tedy téměř o samotě.
A proč to vlastně dělám? Pro koho?
Nesmíte zopakovat moji chybu.
Chtěl jsem, abyste tady spolu komunikovali a poznali se, než bude pozdě.
Ten váš výraz, když řekl, že jsem peníze odkázal sirotčinci?
Ne, vždyť to by byla šlechetná věc.
Ano. Nebudeme otálet.
Zítra nás čeká zábavná hra.
Vážně dlouho jsem ji připravoval. Užijeme si spoustu legrace.
Začínáme v deset hodin.
Mám otázku.
Jenom teoretickou.
Chtěla jsem se zeptat na strýčkovy patenty.
Jakou tak mají hodnotu?
Bože, to sám nevím.
Desítky milionů.
Mluvil jsem s několika agenturami. Všechny mají velký zájem.
Ale jedno po druhém.
Tohle jsou vážné věci.
- Ježíši Maria! - Ježíši!
Můj nejnovější vynález. Tenký jako tričko, silný jako kevlar.
- Je to neprůstřelné? - Naštěstí ano.
- Hej, Jožko. - Tak to byla síla.
- To jo. - Když je teď všechno jasné,
dá si někdo něco k pití?
- Dám si něco silného. - To rozhodně.
To je krutopřísný, co, kejmo?
- Vrať se zpátky do hrobu. - Přestaň.
Jo.
Můj návrh. Vrať mi ho, až to vyřešíš.
Platí?
Super.
Děkuju.
Rodinko, už půjdu. Zítřek bude vzrušující.
Pokud to chápu…
- Zítra půjde především o to se pobavit? - Musíš si počkat, ale ano.
Poslední dobou jím zdravě. Na dědictví si chvíli počkáte.
- No tak, strejdo. - Jo.
Samozřejmě.
Nerad nadávám, ale…
- Strejda se snad úplně… - …posral!
Nemůžu to říct jinak! Je to strašnej cvok!
No ale…
Zase na druhou stranu může být zábava dělat něco společně.
Možná máš pravdu.
Strýček jednou skutečně umře.
- Radši bych s ním byla zadobře. - Víš ty co?
Děsíš mě.
Karpacz je nedaleko. Pamatuješ ten hotel?
Jo. Celý víkend jsme nevyšli z pokoje.
Jo, bylo mi vážně špatně. Nevím, jestli chceš, můžeme tam jet i teď.
Je jasný, že tu hru hrát nebudeme.
Odjedeme pryč. Co to děláš?
Počítám, kolik jsme utratili za benzín. Jako bychom jeli na mejdlo do Sopot.
- Co? - Jenom menší Uber vtípek. Drahá jízda.
Tvůj penis je menší vtípek.
A pravdou je, že Beyoncé je už 20 let mrtvá.
Čau, Jožko.
- A stejně jako prezidenta USA… - Jožko!
…ji nahradilo několik dvojníků.
Nenechte se oklamat. Nic není tak, jak vám říkají.
Co?
Fakt sexy.
To tam cpeš norkovou kožešinu?
- Jožko! - Co?
Nic nevidím.
Ježíši, musíš to zarovnat se zrcadlovým odrazem.
Teprve pak uvidíš mimozemšťana.
To je skutečnej Da Vinciho kód.
To jsou kecy.
Nedávno jsem slyšel, jak se táta ptal mámy: „Kdy jim to povíme?“
To je máma těhotná nebo co?
Naši rodiče nám chtějí říct…
Chtějí nám říct, že…
jseš blbec.
Páčko!
Když už jsme si mysleli, že překvapení skončila,
ukázalo se, že to byl teprve začátek.
To byl Jožčin křik. Strýček Władysław je mrtvý.
Už zase.
Zapomněl, že na sobě měl normální košili, a bodl se?
Nedívej se.
To bych nevymyslela ani já.
Ale možná je to další žert, ne?
- Měli bychom zjistit, jestli… - Co?
No, však víte. Jestli je skutečně…
- Jsi k němu nejblíž. - Jo.
Strýčku.
Strýčku!
Nedýchá.
Panebože. Zavolej policii.
Hlavně se ničeho nedotýkejte.
To je strašné.
- Strýček je mrtvý. - Je naživu. To musí být další žert.
Tentokrát už nejspíš ne.
Ten lump.
Vsadili jsme se,
kdo
umře jako první.
Vyhrál.
Pánové policisté.
Dorazili jste sem rychle, pánové.
To je pravda. Nevím, co vám řekli, ale…
Vezměte to od začátku.
- Jako bychom nic nevěděli. - Dobře.
Tak pojďte dál.
Takže pokud jde o takzvanou časovou osu událostí.
V devět ráno šla moje dcera Józefina
do kuchyně a našla tam strýcovo tělo.
Přímo tady. Tady.
Pojď.
Dobrý den.
A co tady všichni děláte, panstvo?
Přijeli jsme včera na čtení závěti.
Koho?
Čí.
- Co? - Čí.
- Karole. - Ne „koho“ závěti, ale „čí“ závěti.
- Strýcovy závěti. - Proč včera? Vždyť jste ho teprve našli.
No, strýček měl rád překvapení.
Pojďte.
Když vás strýček napálil, abych to tak nějak řekl,
nemusí nutně jít
o tragickou chybu, jak jste to nazval.
Co tím naznačujete?
Vraždění.
Od včerejška sněží.
Žádné stopy po pneumatikách.
Uvnitř sice kamery nejsou, ale celý venkovní prostor je monitorován kamerami.
Něco napsanýho. Asi krví.
- Vypadá to jako obličej. - Nebo jako písmeno K. Jako „Karol“.
- Bohužel je to kečup. - Spokojený?
Já to nebyl. A z krve se mi dělá blbě.
To bych ho radši uškrtil nebo já nevím, shodil ze schodů nebo…
Já to taky nebyl. Lidí se nedotýkám!
No, technicky vzato se lidí nožem nedotýkáš, ne?
Dobře, ale i tak jsem to nebyl já.
- Ani já. - Ani já.
Skvělý nápad. Každý nám řekne, jestli to udělal. Kdo se přizná, je vrah.
Já to nebyl.
Já taky ne.
- Já taky ne. - Ani já.
- Nezabil jsem ho. Spokojený? - Všechny jsem vás sledoval.
Neverbální signály řeknou víc než slova.
Můžou odhalit lháře.
A kdo je tady lhář?
To nevím.
Takže v domě už nikdo další není?
Jsme tady ještě my.
Dobře. Nejdřív musíme zajistit předměty uvedené v závěti. Kde jsou ty patenty?
Władysław s nimi byl vážně opatrný.
Má je na USB?
To jsou pomluvy. Władysław nikdy nespolupracoval s STB.
Musím zavřít okna.
Dokud vánice neustane,
jsme oficiálně odříznuti od světa.
- Bezpečnostní upozornění. - Sledujou nás.
V zájmu vyšetřování nám prosím dejte všechny mobilní telefony.
- Proč? - Protože vrah
je jeden z vás.
Někdo z vás.
- Co? - Ne „jeden z vás“, ale „někdo z vás“!
Jelikož jsme úplně odříznutí od světa, vyšetřování proběhne tady.
- Jak dlouho znáš Gustawa? - Prosím?
Počkej. A jak dlouho jsi s Karolem?
- Pět, šest let. Rok jsme si dali pauzu. - To nemyslela.
Jak víš, co jsem myslela? Tohle není důstojný.
- Uklidni se. - Jak to jako myslíš?
To jste nikdy neviděli dokumenty o vrazích?
- Vždycky jsou slušný a ledově klidný. - Ne.
Kdyby se vrátil v čase, ani by nezabil Hitlera.
Už dost.
A Natalia ví hodně o vraždách a o tom, jak zakrýt svoje stopy…
- Miláčku. - Daňová úřednice mi bude vykládat, co…
Ticho!
Snad si všichni uvědomujete, že tato závěť, psaná jako vtip, je právně závazná.
Je tam vyjádřená vůle a podpis.
Sirotčinec dostane všechno.
A vítěz hry
skutečně zdědí patenty.
Nebudeme přece hrát, když strýčkovo tělo leží v kuchyni.
- To ne. - Samozřejmě že ne.
Co uděláme?
Dohodneme se, že nikdo z nás tu hru hrát nebude, a rozdělíme se rovným dílem.
My sice hrát nebudeme, ale oni jo a dostaneme prd.
Ach jo.
Vidíš to? Sleduj tu řeč těla.
Dawid se nevzdá.
- V lidech vidím jen to dobrý. - Jsou to hyeny.
Takže to sice nechceme udělat, ale pro strýčka to uděláme, viď?
Nesouhlasil jsem s tím, ale Jožka má někdy pravdu.
Lidi dělají kvůli menším penězům divnější věci.
Dawide, Zosio, Jožko, Henryku, Natalie, Gustawe, Karole, Karole.
Seřaďte se, odpočítávám. Žertuju.
Doufám, že jste se dobře vyspali a máte dobrou náladu, protože začínáme.
První hádanka. Co nejradši řídím?
Přemýšlejte o tom a za chvíli se uvidíme. Ahoj.
- Žádný prachy, žádný problémy. - Co?
Jeden song.
Peníze lidi nemění. Jenom ukazují, kým doopravdy jsou.
Co to děláte?
Na nic nesahejte, prosím. Tohle je místo činu.
Počkejte.
Máte tam flek.
Kečup.
Tohle bych já řídil nejradši.
Jak to jde?
V téhle hře asi jde o to, jak dobře znáte svou rodinu, takže to moc nejde.
Oběd byl naplánovaný
na druhou hodinu. Budete pořád…
Najedí se, až skončí.
Určitě jim nemůžete pomoct?
Władysław všechno připravil sám.
Můžu jít jako první.
Jak jako první?
- Koho vyslechnete. - To si rozhodneme sami.
Měl váš strýc kancelář?
Měl.
- Měl. - Měl.
Měl.
- Občanku jsem už dlouho neukazovala. - Chtěl jsem se ujistit.
Takže nevíte, kde můžou být ty patenty vašeho strýce?
Bohužel ne.
KOLO PRAVDY
Říká pravdu.
„Co nejradši řídím?“ Šestnáct písmen.
A co?
Nevím.
Tak kdo myslíte, že ho zabil?
Když jsme včera zjistili, že strýček pořád žije, byl to šok.
Pro všechny.
Pochopitelně.
Pak jsme si chvíli povídali a ukázalo se, že o nás ví
mnohem víc, než jsme čekali.
- A co věděl o vás? - No.
Myslím to obecně.
Víš, jaké to je, strýčku. Dvacet let spolu.
- Chápeš. Ale všechno je v pořádku. - To jsem rád.
A ten tvůj šéf, se kterým randíš?
Prosím? No tohle!
- Ty to víš? - Připravoval jsem tu hru.
A lépe vás poznával. Zjistil jsem pár věcí, které jsem nechtěl vědět.
Předpokládám,
že Dawid nic neví.
Protože nemá co vědět.
Ukončila jsem to dřív, než to začalo.
Bylo to jedno rande. Nic se nestalo.
I ta nejhorší pravda je lepší než ta nejkrásnější lež.
Náhodou právě pracuju na něčem,
co… No, to je jedno.
Nemůžeš mu lhát.
Pověz mu to.
Nebo ti s tím pomůžu.
Děkuju.
O nic nejde.
Prostě to věděl.
Věděl, co dělám.
A ptal se na moji práci.
Teď jsem si vzpomněla…
Chápu, že jste vázán mlčenlivostí o výslechu?
Jo.
Včera večer.
Slyšela jsem, jak Karol, ten
vyšší, mluvil se strýčkem zvýšeným hlasem a…
Křičel na strýčka:
„Na Wikipedii by měla být u hesla ‚skrblík‘ tvoje fotka.“
A odešel.
A prásknul dveřma.
Asi o nic nešlo.
Sami víte, co s tou informací uděláte.
Možná křičel Gustaw. Máme podobné hlasy.
Ne, to nemáte.
Kdyby strýček ještě žil, mohl nám poradit. Takhle jsme nevěděli, kde nám hlava stojí.
Metaforicky. Naše hlavy byly pořád s námi v tom domě.
Na co se ptali?
Koho podezřívám.
Soustřeďme se na tu hádanku.
A podezříváš někoho?
Se strýčkem jsem měl vždycky dobrý vztah. Jenom jsme si povídali.
Tak se nakonec přestěhujeme do Portugalska.
Všechno jsme spočítali a bude to stát milion.
- Jeden milion? - Takové jsou v Portugalsku ceny.
Myslím,
že zrovna ty mi rozumíš, ne?
Čtyři ložnice?
Překvapení pro Karola.
„Zklamání, svýho druhu překvapení.“
Kapela Zipera.
- To je jedno. - Ale…
Říkám ti to zcela jasně. Ne.
Na Wikipedii by měla být u hesla „skrblík“ tvoje fotka!
No jo vlastně.
Už si vzpomínám. Ale to není…
O nic nešlo.
Strýček mi navrhl, abych si našel přítelkyni
a založil normální rodinu. Byl to zkrátka starý pán.
Nemám mu to za zlé.
Čistě ze zvědavosti, kdo ten rozhovor slyšel?
Už vím. Natalia?
Kdybych si měl na někoho vsadit…
Předstírá, že je bohatá, ale ta její značková kabelka?
Je to fejk.
Asi jsem tady jediná, která jeho peníze nepotřebuje.
Hele, když se nad tím tak zamyslím,
strýček řídil ze všeho nejradši
svůj herní pořad!
Jo. To by šlo.
No a?
To je taková úleva, že jsi naživu, strýčku. Když jsem slyšela o tvé smrti,
- proplakala jsem celou noc. - Promiň.
Nemyslel jsem si, že tě bude zajímat starý dědek,
se kterým jsi 30 let nemluvila.
- Jak ten čas letí. - Každopádně mi to odpusť.
Pokusím se to odčinit.
To je vtipná náhoda, protože v poslední době
jsem několikrát špatně investovala své finance.
Řekněme, že záloha na mou novou knihu…
Utratila jsem ji.
A pravdou je,
že jsem už rok nenapsala ani stránku.
- Jsem bez… - Inspirace?
Peněz.
Hodila by se mi taková
- malá půjčka. - Dobře.
- Děkuju. - Pod jednou podmínkou.
- Samozřejmě. - Kdy mám narozeniny?
Prosím?
Když jsem tvůj milovaný strýček, kterému se celý večer vyplakáváš,
neměla by to být složitá otázka.
Myslím, že
dvanáctého
března?
Moje číslo PESEL začíná čísly 43.
Nula, dva.
Nula, čtyři.
- Takže 4. února! - Ano. Škoda. Počítá se jen první odpověď.
Je očividné, že Zofia má ráda luxus.
Viděli jste její boty?
Jen tak blábolím, neposlouchejte mě.
SIG Sauer?
Jste u policie?
Ne. Píšu knihy. Detektivky.
Jo, tak proto.
No jo! Natalia Szulcová.
I přes mrtvoly. Tu knížku jsem dostal k narozeninám.
Líbila se vám?
Ještě musím dokončit tu předchozí.
- Já vím! Tamhle je vchod! - Kde?
Když jsem tudy ráno šel, viděl jsem dveře. S televizní lampou.
Tehdy byly zamčený, ale možná teď…
- Tak pojďme. - Páni.
Miláčku, pojď sem na chvíli.
No tak.
- Soustřeď se. - Dobře.
Hrajeme o hodně peněz. Až příště něco zjistíš, neříkej to ostatním.
Poslouchej mě.
Už nejsme rodina. Jsme protivníci.
Běž.
- Už to možná stačilo, ne? - Jsme téměř hotoví, medvídku.
- To je od tebe milé, že se staráš. - Pojď.
- Už tam skoro jsme. - Proč utíkáš?
Ježíši.
Sklep v našem paneláku má tři metry čtvereční. Ten strýcův byl trochu větší.
- Tak to je fakt cool. - Mini motorka.
- Co teď? - Tablet nic neříkal?
Měl tady s náma být strýček. Nejspíš by tuhle herní show moderoval.
Jsi na řadě.
Čekají na tebe.
- Ty hodiny jsou slyšet všude. - Miláčku.
Odteď je tohle závod.
Hned se vrátím.
Jaký byl výslech?
- Nic zvláštního. Standardní otázky. - Jo.
Přesně tak. Ten můj byl stejný. Nuda.
- Copak jim máme vůbec co říct? - Přesně!
Hele, tady jsou nějaký tlačítka. Karol, Natalia, Dawid.
Neslyšíme tě.
KOLIK NAPSALA NATALIA KNIH?
- „Kolik napsala Natalia knih?“ - Kolik?
Zlom vaz.
Já nevím, tipni si. Řekni cokoli.
Vůbec vás neslyším!
PRAVDA/NEPRAVDA
Co to je?
„Kam jeli Dawid se Zofií na líbánky?“
Tak kam?
Všichni chtěli tak vyhrát, že si nevšimli, že nemělo jít o soutěž, ale o spolupráci.
Měli jsme získat alespoň polovinu bodů, abychom postoupili dál.
- Já vím. Musíme spolupracovat. - To dává smysl. Sjednocení rodiny.
- Ztratil jsi dva body! - Myslíš ztratili.
- My. - Můžeme mu napovídat?
Strejda tady stejně není, takže…
„Kde pracuje Dawid?“
Centrum politické analýzy na Varšavské univerzitě.
- To si děláš srandu. - Centrum.
Kolo.
Dovnitř.
Anál…
Podívej se na mě! Říkám…
- Sakra! - Co je to za podělaný otázky?
Ukázalo se, že strýček o nás věděl víc, než jsme mohli tušit.
A co věděl o vás?
No…
My? Máme se dobře.
Vždycky to může být lepší, ale taky horší.
To je dobře. Moc dobře.
Takže nemáš zpoždění se splátkami hypotéky?
Přechodné problémy, ale zvládneme to. Čekám na grant.
- Co byl před měsícem zamítnut? - Ano.
Chápu, že Zosia o ničem neví?
- Už takhle ji neustále otravuju. - Dawide.
Řekni jí to.
Nebo ti s tím pomůžu.
Nic konkrétního, ale věděl, co dělám, a četl pár mých studií.
Podle mě to byla nehoda.
Nešťastná.
Ale kdybych měl na někoho ukázat, pak…
Ukázal bych na… Samozřejmě jen kdybych musel.
Teď musíte.
- Jo! - No tak!
- Býk. - Jo!
- Běž, Natalie.
Já?
Vejdou se tam dva lidi. Budeme mít větší šanci.
- Tak pojď! - Super nápad! Jdi!
- Tak jdi! - Dobrá.
Zmáčkni tlačítko.
Co lidi neudělají pro peníze, co?
Takže?
„Co trénuje menší Karol?“ Jen o dva cm.
- O šest. Krav maga! - Krav maga.
Lambada. Lambada?
Chyť mě pod hlavou!
Přesně takhle!
- Kung-fu? - Rychle! Přemýšlejte!
Ne, zmáčkni tlačítko!
Šerm.
- Ale prdlajz! - Do háje!
Ježíši.
„Co má vyšší Karol vytetované na zádech?“ Ukaž jí to.
Podívejte!
No, to je…
Drak!
Jo!
- Jako zpěvačka Edyta Górniak. - Byla skvělá v muzikálu Metro.
„Jak se jmenovala Dawidova první přítelkyně?“
Včera jsem po tom všem nemohl spát.
- Každopádně… - Každopopádně.
Slyšel jsem toho menšího Karola, snoubence strýcova synovce,
jak mluví do telefonu.
Tady Karol. Psal jste mi, ale nemohl jsem vám odpovědět, protože…
Šeptám, protože tady jsou tři ráno.
V Thajsku je to o šest hodin víc.
Jo.
Ne, říkal jsem, že nechci dvouletý dítě! Ani roční.
Maximálně půlroční dítě. Dal jsem vám zálohu.
Fajn. Dobře, budeme v kontaktu.
Ježíši Maria.
Nechci nikoho křivě obviňovat,
ale vypadá to, že si fakt chtějí koupit dítě.
A to stojí hodně.
Aspoň myslím, protože jsem si nikdy dítě na internetu nekoupil.
Ani nikde jinde. Nikdy jsem si nekoupil živé dítě.
A ani mrtvé.
- Ne. Panebože. - Do prdele!
- Ahoj. - Ach jo!
- Poslouchej. - Já vím, protivníci.
Ne, je to trochu jinak. Jsi naše poslední naděje.
Kolik otázek musí zodpovědět?
- Všechny. - Zmáčkni „Dawid“.
Dal bych tam ještě někoho. A už je pozdě!
- Hele. - „Nataliino datum narození.“
- Narodila se 25. ledna 19… - Zmáčkni to tlačítko.
Narodila se 25. ledna 1973.
- Jo! - Jo!
Vždycky mi přeje k narozeninám.
Není to dneska?
- Máš narozeniny? - Hodně štěstí…
Ne! Pšt.
Padesátiny.
- Tobě je 50? - Jistěže ne.
- Podívejte. - „Karolova oblíbená pohádka z dětství?“
Co myslíš?
Lidé by kvůli prachům prodali i vlastní matku.
Nejradši bych je všechny zavřel.
- To máš zase herpes? - Ne, nemám.
- Jo! - Jo!
- Je dobrej. - Poslední otázka!
Odpovězte a vyhrajeme!
- Jo! - Něco jednoduchýho.
„Jaké je skutečné jméno Gustawa?“
Co?
Jak se jmenuješ?
To mě poser. Fajn.
Vypij to.
- Teď zemři. - Mám zemřít? Tak dobře.
Romeo?
- Jo! - Jo!
Romeo?
Proč jsi mi to neřekl?
Jo!
- Ani Julie to nevěděla? - Jak jsi to věděl?
To jméno nenávidím.
- Je to krásné jméno, medvídku. - Jak to všechno víš?
A jak to všechno věděl strejda?
Dawid Kłos.
O ŠEST MĚSÍCŮ DŘÍV
Aha, anketa.
Dobře.
To má být vtip?
Jak dlouho to potrvá?
Ježíši.
Ano, můžu obětovat pět, patnáct minut.
Moc vám děkuju. Mám jen pár otázek.
První otázka. Jak se jmenovala vaše první přítelkyně?
A na které části těla máte to tetování?
- Co je to za anketu? - To je vážně zvláštní otázka.
- Ale platíte mi. Takže pláž na Barbadosu. - Děkuju.
Takže umíš zacházet s nožem?
- Co to s tím má společnýho? - Nic.
Moc toho o tobě nevíme. Ale vidíme, že máš trauma z dětství.
- Dost. - Trauma z dětství?
Rozhodně jsi neměl oba rodiče.
Těsně vedle. Oba jeho rodiče žijou ve Státech.
- Jseš učiněnej psycholog, poslouchej. - A co Oidipův komplex?
- Prosím? - Prosím?
- Už dost, prosím tě. - Klid.
Stýčkovo tělo je pořád tady a my hrajeme Hodinu pravdy.
Tak to vzdej!
Ano, Jožka měla dva mobily. To jsme netušili.
Nevěděli to ani policisté, které oklamala. Věděl to jen Henryk. A teď i vy.
Ale tenhle tajný mobil nám všem možná nakonec
zachránil životy.
Zavolali mi z policejní stanice. Policista uvízl ve sněhu.
Ale vždyť už tady jsou…
Mami, pojď sem!
Ztratila jsem signál.
Jak je, děcka? Co tady děláte?
Volala mi policie. Policista uvízl ve sněhu.
- Ty dva podle mě nejsou policajti. - Jejich chování se mi od začátku nelíbí.
Napsala jsem 40 detektivek.
Mají špatnou zbraň.
Nesmíme to nikomu říct, dokud nezjistíme pravdu.
- Dobře. - Nevíme, čeho jsou schopný.
Co je tak naléhavého?
Chtěla jsem ti říct,
že ta žádost o ruku byla vážně roztomilá.
Jo.
Moje dcera je na mě milá. Kde je skrytá kamera?
Strejdův plán možná začal fungovat.
Hej, rodinko.
Ten tablet! Pojďte sem!
Gratulace k úspěchu v první soutěži. Baví se všichni dobře?
Jestli mě teď sledujete, už s tam s vámi nejsem,
protože se připravuju na druhou část.
Před hraním té hry nebude úniku.
Takže hra pokračuje dál?
- Musíme najít dobrý signál. - Jestli je tady wi-fi, seženeme pomoc.
Podle strýčka je heslo vážně složité.
- Jdu na toaletu. - Já taky. S Henrykem.
- Jdeš s Henrykem? - Jo. Asi si taky budu muset odskočit.
Tak fajn, podivíni.
„Před hraním té hry nebude úniku.“
- Máš signál? - Ještě ne.
Zdravíčko.
Jak to jde?
Můžeme vám pomoct?
Jen jdu s bráchou na záchod.
S jakým bráchou?
Tetě
říkám starší brácho. Vždycky mi pomůže, když potřebuju.
Sladký.
Je čas na výslech, mladá dámo.
- No tak. - Vždyť Józefina je nezletilá.
Takže myslím, že bych měla jít s ní.
Správně.
„Před hraním té hry nebude úniku.“
Nebude to úniková místnost?
To je celý tenhle dům.
V garáži
byla přeškrtnutá cedule „Exit“. Považoval jsem to za strýčkův vtip. Ale teď?
- Počkej. - Hej…
Zatím jim nic neřekneme.
Starší brácho, je moc milý,
že vám záleží na vaší neteři. Obzvlášť, když je podle vás její máma podezřelá.
Proč?
Snaží se tě vyvést z rovnováhy.
Stará technika, kterou místní policie používá jen zřídka.
- Co tím naznačujete? - Že jste oba vysoce kvalifikovaní.
Vzhledem na vaši hodnost.
- Proč nás nedáte do nějaký svý knihy? - Proč ne?
Ale napřed, jakou máte hodnost?
Ale ne.
- Já nikdy nebyl hodnej. - Hodností myslím postavení.
U policie, kde pracujeme.
Inspektor Bednarski. A tohle je strážník Gudejko.
Máš něco v krku?
Co?
Co se děje?
- Inhalátor. - Cože?
V našem pokoji.
- V našem pokoji? Jaký inhalátor? - Můj…
Můj inhalátor v našem pokoji.
- Tvůj inhalátor v našem pokoji? - Do prdele už.
- Potřebuje dýchání z úst do úst. - Nemůžu dýchat…
- Mám tě plácnout? - Pojď.
Ale co?
Kdo ti volal, když mě vyslýchali?
A co váš manžel?
- Dawid? - Jo.
- Ten by neublížil ani mouše. - Jo?
Ani se nikdy neporval. Jednou jsme si dali páku a já vyhrála.
Doufala jsem, že mě nechal vyhrát. Ale přiznal se, že nenechal.
Skutečný chlap by vás nenechal vyhrát.
Zničil bych vás.
Víte, že kopnutí do koulí bolí víc než porod?
Pořád potkávám ženy, který mi říkají, že chtějí další dítě.
Ale nikdy jsem neslyšel chlapa, co chce další kopnutí do koulí.
Tenhle vtip miluju.
Dawidův mobil.
Paní z banky.
A tys to nevzala?
Co se děje?
Už se ti dýchá líp?
Chtěli jsme to ověřit. Ať sem nechodíte zbytečně.
A prasata umí lítat.
Kde máte děti?
- Na záchodě. - Je tam i Natalia.
Jo.
- Počkáme. Musíme tam jít spolu. - Jasně.
A kam jako?
Dobrá, to je asi vše.
- Ať sem jde ten puberťák. - Můj brácha?
Její přítel.
Vibruje ti kapsa.
- Je to pager. - Pager?
Nevíte, že pagery jsou zase v módě?
Ne. Je to inzulínová pumpa. Józefina má cukrovku a…
Koukej si sednout.
- Haló? - Dworkská policie. Ztratili jsme spojení.
Komisař Thirdog se k vám nedostane. Uvízl v závěji.
Už sem nemusí jezdit. Omlouvám se.
Děti si hrály s mým telefonem.
Jo.
Děkuju, potrestám je.
Proč jste řekli, že jste policajti?
Technicky vzato
jsme to neřekli.
Pánové policisté. Dorazili jste sem rychle.
Nevím, co vám řekli, ale…
Vezměte to od začátku. Jako bychom nic nevěděli.
Dobře.
Samotný nás překvapilo, že jste tady.
A taky že váš strejda zemřel.
Rozhodli jste se vyčkávat, nechat nás hrát a pak nám vzít ty patenty.
Váš strýc
pracoval na něčem,
co určité jedince skutečně zajímá.
Přestalo sněžit.
Přestalo sněžit, do prčic.
Mysli, Henryku, mysli.
NEPLATNÉ HESLO
Nechci se chlubit, ale jsem rekordmanem v pár varšavských únikových místnostech.
To je pravda.
Perfektní, tak to dáme.
Jak dlouho ještě budou čurat? Ví, kde jsme?
Hledala jsem vás.
- Ale… - Proč jsi tak zadýchaná?
Utíkala jsem. Sportovala jsem.
A děti?
Vyslýchají je společně, aby to bylo rychlejší.
Policie nám dává na dokončení té hry hodinu, jinak…
- Co? - Odvezou nás na policejní stanici.
- Super. - Tak…
Co uděláme?
Druhá fáze je úniková místnost.
A víte, kdo zabil Kennedyho?
- Nevíme. - Mám vám to říct?
PROČ KOLO PRAVDY ZMIZELO Z TELEVIZE?
„Proč Kolo pravdy zmizelo z televize?“
„Kolo pravdy bylo staženo z vysílání, když se jeden ze soutěžících
pokusil spáchat sebevraždu po prohře ve finálovém kole.“
- Jako chata z našeho dětství. - Ježíši, vzpomínám si.
Byli jsme tak chudí, že jsme měli jen jednu knihu a máma nám ji pomalu četla.
Hele!
- Jo, to jsme my! Podívejte! - Ukaž.
Tak tohle si vůbec nepamatuju.
- Dobře, Dawide. Dáme se do práce. - Jo.
Padesát devět minut.
- Dáš si? - Ne, díky.
- Vážně, Dawide? - Proč ne.
Kdo ví, co se může stát. V únikové místnosti se jménem „Otazník“ byla…
- Dawide. Čas. - Čas.
Kde jste vzal tu krabičku?
Ty bonbony?
- Mám je z kuchyňské linky. - Ukažte je na kameru.
Je tady!
Je tam?
Co je tam napsané?
„Sobota.“
A do háje.
Co to znamená?
Zapomněl jsem to schovat. Tohle byla speciální svačinka pana Władysława.
Jak speciální? Co se děje?
Władysław rád experimentoval s látkami, psychoaktiv…
- Kolik jste jich měli? - Tak dva, tři.
Sedm.
Já snědl sedm.
V sobotu vždy testoval sérum pravdy vlastní výroby.
Snědl půlku bonbonu, někdy i jeden celý.
Po jednom bonbonu je člověk pravda sama.
Ale po sedmi můžete skončit pod drnem.
- Já měl jeden. - Ježíši.
Já taky měla jeden.
Já naštěstí nic. Držím dietu.
- Já si žádnej ani vzít nemohl. - Taky jsem měl jeden.
Jak to myslíte pod drnem?
Za pár minut se to rozjede.
- Super. - Tak to je paráda.
- Dobrá. - Jsi v pořádku?
Ne. Tak jo, poslouchejte.
Dokud víme, že jsme v pasti, máme šanci utéct.
No.
- Tak hledáme stopy! - Co?
- Kam utečeme? - Co?
Možná sem?
Kam jdeš? Stůj!
Nehýbej se!
Pardon.
Myslím, že máme problém.
Tady! Mám to! První stopa!
„Co vás šokovalo?“
- Cože? Nás? - Jo!
Rozhlédněte se. Další stopa může být kdekoli!
- Ta lampa. - Ježíši.
Ta lampa.
Cože?
Ta lampa!
A co s ní?
- Je to přivařený k podlaze? - Co s ní?
- Karole. - Ne, je to kečup! Ježíši.
Tak jo.
- To je celej on. Na pár minut odpadne. - Vodu.
Karole?
Musíme vyrobit žebřík.
Z čeho?
Myslíš z koho.
Gustawe.
Počkej.
Tady.
Prokristapána.
Nahoru.
- Panebože. - Hej, otoč se.
Moje oko!
Opatrně, Dawídku.
Dawide.
Zkus se mě nedotýkat.
Snažím se.
Opatrně!
Jo! Mám první číslo!
- Šest! - Jo!
- Drž se! - Opatrně, Dawide!
Dawide!
- Skoč! - Ne!
- Dělej! - Ne!
Oukej.
Vyhráli jsme?
- Jsme milionáři? - Ještě ne.
- Jak tě s tou lampou napadlo? - Události, co nás „šokovaly“.
Když jsem tady byl jako dítě na prázdninách,
myslím ve skutečný strýčkově chatě,
dostal jsem ránu elektrickým proudem. Byl jsem měsíc v nemocnici.
- Jo, to máš vlastně pravdu. - Teď vy.
- Cože? - Co vás šokovalo? Myslete nekonvenčně!
Já nevím, co mě šokovalo!
Podlaha je láva! Bacha, rozpustíte se!
Kolik si jich vzali?
Až moc.
Pan Dawid si vzal nejvíc.
Miluju tě.
- Už dorazila pravdomluvnost. - Mám malej penis.
- Panenko skákavá! - Už zase, Karole? Nemáš.
- Nemám? Tak si dej bonbón a řekni mi to. - Už dva roky…
- Jsme spolu neměli sex. - Ježíši, Dawide!
Úplně mi září ruce.
- No super. - Dawide.
- Kde je ten kluk? - Mý ruce!
- Bezva. - Ten syn.
Ne, vážně, podívejte se na to! To je super!
NEPLATNÉ HESLO
„Heslo je vážně složité.“
FORTUNA
TICHO
„Jdu do práce.“
„Vezmi si sendviče.“
„S Nutellou?“
„Jak je máš rád.“
Když jsme byli děti, místní kluci se mu smáli,
že si hrál s panenkama a ne s míčem. Tehdy to bylo vážně divný.
Měla jsem dva manžely.
Oba jsem podvedla.
Chlapi jako je Dawid už se nerodí.
To vážně nerodí.
Poslouchej. Ten grant jsem nedostal. Teda dostal, ale nepřijal jsem ho.
- Cože? - Nechtěl jsem být čtyři měsíce bez vás.
Jo. Obzvlášť když jsou to naše poslední společný chvíle.
Vybírám si otázku o rodině Kłosových.
Kategorie drby.
- Rozvádí se Dawid a Zosia? - Dawide, ne.
Správná odpověď zní ano.
Zbývá jediná otázka.
Kdy to řekneme dětem?
Soráč, prcku.
Vím to už dlouho.
Máte to zařízení z Mužů v černém?
Můžete rodičům vymazat paměť a říct jim, že se zase milujou?
Takhle to nefunguje.
Co myslíš?
Že jsem tě neviděl civět na toho poldu?
Cože? Prosím tě. Vždyť je to neandrtálec.
Myslí si, že kopnutí do koulí bolí víc než porod.
Idiot.
Soráč, prcku.
- Asi nikdy nezažil nástřih hráze. - Asi ne!
Ukázalo se, že heslo k wi-fi bylo vážně složité.
Ale na druhou stranu bylo vážně snadné.
Těžko se to vysvětluje, ale heslo bylo vážně snadné.
Vlastně až moc snadné. Heslo totiž bylo vážně složité.
Kde jsi?
To je fuk, za chvíli pochopíte.
Sakra.
„Heslo je vážně složité.“
Kluku?
„Vážně složité.“
- Jo! - Hej!
Do prčic.
Přestaň blbnout!
Už dost!
Kluku!
- Jelikož teď nemůžeme lhát… - Jo?
Jsi se mnou jenom kvůli penězům, že jo?
Ne.
Nejsem s tebou kvůli penězům.
Vím, že teď máš finanční problémy.
Miluju tě.
Pojď sem.
Ale nemám rád tvůj parfém.
Dobře. Promiňte!
Jelikož nemůžeme lhát, já strýčka nezabil.
- Ani já, - Ani já.
- My si bonbóny nevzali, takže…
Ten nejlepší lhář, kterýho znáš, není ten nejlepší lhář.
- Snad se bez nás děti nebojí. - Nejsou to skutečný policajti.
- Neznají hodnosti a mají špatnou zbraň. - Co?
Nevím, kdo to je. Drží Jožku jako rukojmí a řekli mi, ať mlčím.
Po tý vánici dorazí policie.
- Proto nám dali hodinu. Potom totiž… - Co?
Ježíši!
Jožko! Henryku! Běžím pro vás! Zidane!
Zidane!
- Dawídku, miláčku. - Žiješ?
Hej! Dawide!
- Je tady náš song. - Jaký má číslo?
- Jedenáct. - Jedenáct?
Poslední číslo. Naťukám tam ten kód.
- Vstávej. - Podej mi ruku.
Dawide! Panebože!
- Vyšlo to! - Jo!
- Hele, otevřel jsi dveře! - Jdeme.
Ten tablet.
Jo.
Abych si vše udělal sám.
Bojím se tě!
Není ti nic?
- Nech ji! - Kde je Henryk?
Šmankote.
Pojď sem.
Drahá rodinko, gratuluju k postupu do dalšího kola.
Hra se pomalu blíží ke konci, takže budeme muset zvýšit obtížnost.
Abyste se mohli pustit do posledního úkolu,
musíte se všichni stát jedním.
Taky vám zhasla světla?
Ach jo.
Na otevření je potřeba otisk prstu.
A koho?
- Pomůžu vám. - Ne!
Jseš určitě takovej drsňák, že si i vajíčko loupeš nožem!
Máte 15 minut.
- Beru si ho. Dohlídni na ně. - Prosím, vezměte si místo něj mě!
Prosím. Čím víc, tím líp.
- Dokážeš to, tati! - Možná, ale nejspíš ne!
- A všechny nás zabijou! - Pořád to funguje?
- Ne. Jo. - Nemám falešný kozy! Už můžu lhát.
A otočíme se.
- Honem. - To mě poser.
Nahoru!
- Jo. - Jo.
Tady. Položíme ho.
K čemu je tohle?
Oukej.
- Takhle. - To ne.
- Ne? - Nefunguje to.
- Počkej. - Dej to na mě.
Musíme se stát jedním. Všichni se musíme spojit.
Dělejte, mají Henryka.
Jo!
Nasaď si to, jsme bez Henryka.
Nasaď si to.
A je to.
Pojďte za mnou.
Soráč, prcku.
Teta Ela.
- Tenhle labyrint je jako náš rodokmen. - Jděte doprava.
Ne, okolo strýčka Janusze už jsme šli.
- To znamená, že musíme jít tudy. - Vždyť se budeme vracet zpátky.
- Zbývá jim pár minut. - Co nám uděláte?
Hrál jsi někdy Pac-Mana?
Sníme vás.
- Máme zpomalit? - Ne.
Kolik zbývá času?
Šest minut.
Tamhle.
Tohle je mladší bratr naší tety, strýček Albert.
Jdeme špatně.
- Tudy. - Ale…
- Ten s tou bradavicí? - Pak mu ještě vyrostla.
- Ne, tudy jsme už šli. - To ne.
Tři minuty!
- Tak kudy? - Jsou tady i naše portréty?
No jasně.
Musíme najít sami sebe.
- Už toho životního kouče neposlouchej. - Jdeme špatně.
- Musíme najít sami sebe. Honem! - Počkej!
Ty!
- Tady. - Henryk!
Hej. Dejte mi to.
Vraťte nám Henryka.
Nebo co?
Zidane!
- Pojďte. - Běžíme.
Hlavně klid.
Soráč, prcku. Nemohl jsem si pomoct.
Ale musím uznat,
že máš koule.
Hej!
Hej! Haló!
Pomoc!
Konec hry.
Dej mi to.
Napřed nám vrať Henryka. Taky máme zbraň!
- Už zase můžu lhát. - Naval!
- Karole. - Jednou ranou ti rozdrtím průdušnici.
Karole!
Hej!
Zkus to se mnou.
Bravo, Henryku!
- Tu konzoli ti koupím. Klidně dvě! - Fakt ti to pálí, brácho!
Trochu jsem to přehnal. Tak to nebylo. Ale Henryk vážně chodil půl roku na judo.
A skutečně se snažil.
Zidane!
Přestaň! Nech mýho muže na pokoji!
Pojď sem!
Tady máš ten svůj porod.
Pojď ke mně, miláčku.
Pomoc!
Hej!
Omlouvám se za…
Zatraceně.
Za oknem.
Zatracená vánice.
No, strejda měl rád překvapení.
Je to jasná věc.
Tragická chyba. Neúmyslná sebevražda. Ta kniha se napíše sama, ne?
Proč nenapíšete detektivku o komisaři Trzeciakovi?
Když se dva perou, Trzeciak se směje?
- Strejdův PESEL? - Třetí kolo.
- Jo, rychle. Dobře. - Tohle ne. Tohle.
Potřebujeme měsíc a den.
Je to 4. února. Neříkejte mi, že jste to nevěděli.
- Čtyřka je tady. - A nula.
No ty jo.
Sakra.
- A je to! - Co?
- Prázdný. - Nic tady není.
Nic!
- Je to prázdný! - Ne!
Ticho!
Vítejte. Jelikož je tady už celá rodina…
Vítám vás jménem svým
i jménem strýce Władysława.
Přijeli jste včera a doufám, že od té doby se toho hodně změnilo.
Gratuluju vám k dokončení hry. Co se týče mých patentů, nebojte.
Všechny jsou bezpečně zapsány tady.
A možná i někde jinde.
Ale to vám všechno řeknu u večeře.
Za chvíli se uvidíme. Ahoj, rodinko!
Ty patenty se dřív nebo později najdou. A i když
nemáme miliony,
máme jeden druhého.
A to je v téhle situaci
to nejdůležitější.
Texas ranger.
Ale taky trochu Zidane.
Takže když je teď všechno jasné, co si dáte k pití?
Strýček se jmenoval Fortuna a svou herní show nazval Kolo pravdy?
Zuřil, kdykoli na to někdo upozornil.
- Počkej chvilku. - Tak jdeš?
- Co, teď? - Haló.
Už nám dlouho chcete něco říct.
- Jo. - Pomůžu vám.
Ano. Jste dost staří na to, abychom vám to mohli říct.
Jsem těhotná.
Budete mít bratříčka. Podívej se na ty výrazy. Ne, žertuju.
Vždyť jsi byla u doktora.
Náš advokát se jmenuje Robert Doktor.
Ale to už není důležitý.
Děti si myslí, že rodiče ví úplně všechno. Největší lež v historii lidstva.
Jo!
Podívejte!
Poslouchejte!
- Oznámení. Zůstaneme v Polsku. - Přesně tak!
Bravo!
Kafe, cola, Kinder vajíčko, pivo, drogy, Pringles,
memy s Pánem tygrů, Deprimující feedback.
Každej den je jako na opuštěným ostrově.
Prosím, někdo mě štípněte. Ale jenom v rukavičce.
Kafe, cola, Kinder vajíčko, pivo, drogy, Pringles,
memy s Pánem tygrů, Deprimující feedback.
Každej den je jako na opuštěným ostrově.
Prosím, někdo mě štípněte. Ale jenom v rukavičce.
Co je? Co se děje?
Ty ručníky.
Máte právo mlčet. Cokoli řeknete…
Vždyť to znáte zpaměti.
Já?
Vždyť já nikoho nezabila.
Byl jsem to já.
- Cože? - Byl jsem to já.
- Lže. - Nelže.
- Dobře. - S tím sérem pravdy jsi to vyvrátil.
Já si žádný bonbon nevzal.
Ale to druhé byla pravda.
Skutečně tě miluju, Natalie.
- Promiň. - Ale proč?
Teď dávejte pozor.
K Nataliině radosti s ní Gustaw nebyl kvůli penězům.
Ale k jejímu zděšení s ní byl, protože byla příbuzná se strýčkem.
Jinak se k němu nemohl dostat.
protože strýček strávil celý život ve střežené pevnosti v zapadákově.
Gustawa vychovávala jeho babička. V roce 1990 se zúčastnila Kola pravdy.
Karol měl ohledně Gustawa pravdu.
Strýček jí dal zavádějící nápovědu. To mu aspoň tvrdila babička.
Prohrála, upadla do deprese a nakonec se dokonce pokusila zabít.
Gustaw kvůli tomu byl poslán do sirotčince a vinil z toho strýčka.
Babičko!
Gustaw Romeo tu vraždu plánoval už dlouho.
Ale nepředpokládal, že se zamiluje do Natalie.
Tehdy svůj plán vzdal.
Haló?
Ulevilo se mu, když zjistil, že strýček je mrtvý.
Kurva!
Když se na čtení závěti zjevil strýček, Gustaw oněměl.
Když se v noci šel napít vody, potkal strýčka.
Jak se ukázalo, od začátku věděl, kdo Gustaw doopravdy je.
Protože se připravoval na tu hru.
Začali si povídat. Všechno šlo dobře. Ale nakonec…
- Odpouštím ti. - Odpouštím ti.
Co mi odpouštíš?
Jen to, že jsi mě chtěl zabít. A ty, Romeo? Co mi odpouštíš?
- Že jsi jí dal zavádějící nápovědu. - To není pravda.
- Je to pravda. - Ne.
Přiznej, že jsi udělal chybu.
- To nemůžu. - Řekni to.
Nemůžu ti lhát.
Správná odpověď byla Zelená hora a já Katarzyně ukázal…
- Neříkej její jméno! - Chtěl jsem Katarzyně ukázat…
Během jejich rozhovoru byl strýček pod vlivem svých pravdomluvných bonbonů.
Snažil se Gustawovi říct, že mu skutečně nemůže lhát.
Možná proto mu přiznal,
že zná jeho pravé jméno a že ví, kdo skutečně je.
Nechtěl jsem ho zabít.
Myslel jsem, že když na sobě
měl tu neprůstřelnou košili,
- že ho jenom párkrát bodnu. - Měla to být terapie?
Nevěděl jsem, že má normální košili.
Vypadají identicky.
A když jsem ho poprvé bodnul
a objevila se krev,
nevím, koho z nás to víc překvapilo.
Odpusť mi.
Jak jste to zjistili?
To všechno díky Henrykovi.
Když našel článek s fotografií rodiny té soutěžící,
bylo tam napsáno: „Paní Katarzyna s vnukem Romeem.“ Neobvyklé jméno.
A dnes ráno si to dal všechno dohromady.
Pamatujete? Gustaw Romeo vešel do kuchyně a zeptal se…
Měl normální košili a bodl se?
Promluvil moc brzy. Řekl to dřív, než uviděl tělo.
Jak mohl vědět, jak strýček zemřel?
Ale pořád to byla jenom teorie. Proto jsem zavolal policii.
Chtěli, abych si to nechal pro sebe. Tak jsem to řekl jenom tátovi.
Neměli jsme žádné důkazy. Mohli jsme jedině blafovat,
jestli Natalii miluješ natolik, aby kvůli tobě nešla do vězení.
Stalo se během toho víkendu všechno přesně tak, jak jsem vám řekl?
Sám nevím. Nezapomeňte, že jsem byl zhulenej.
Ale tak zní moje verze a té se budu držet.
Ten víkend skutečně změnil všechny naše životy.
Náš svědek. Můžeme začít.
Natalia už píše knihu o událostech ve strýčkově sídle.
Stařec a nože.
Nenudil ses?
Ani po rozsáhlém pátrání se nikomu nepodařilo najít strýčkovy patenty.
Karolové si zamilovali Władysława, šestiměsíčního psa akitu.
To jeho Karol kupoval v Thajsku.
Uf.
A komorník? Strýček mu tak dobře platil za to, že na něj střílel a tak dále,
že si mohl to sídlo koupit. Pořád tam žije.
Má svého komorníka, ale i tak sám uklízí a zalévá rostliny.
A my? Pořád nemáme balkon.
Ale Jožka je víc v klidu a Henryk chce být detektiv.
A se Zosiou je to lepší. Jsme návštěvníky Casina.
Párového terapeuta Jakuba Casina.
Co lidi neudělají pro peníze, co?
Lepší otázkou je, co lidé neudělají pro svou rodinu?
Co se týče peněz, je to tak, jak jsem řekl. Nemáme je a jsme šťastní.
KONEC
NEJSPÍŠ…
Dámy a pánové, vítejte u dalšího dílu pořadu Kolo pravdy.
Jsem Władysław Fortuna.
Tady jsou naše ceny:
mini motorka, auto,
a naše hlavní cena,
šek na miliardu zlotých.
Paní Katarzyna k nám přijela z Bydhoště.
- Ano. - Sama?
Se svým vnukem.
Zbývá poslední otázka.
Když uděláte chybu, přijdete o všechno.
Jak se jmenuje
město, kde se narodila populární mladá zpěvačka Maryla Rodowicz?
Počkejte.
No…
Je to…
Motýlkov?
Je mi líto.
Správná odpověď je Zelená hora.
Ne!
Ale…
Díky, že jste se dnes dívali.
A na viděnou za týden.
Překlad titulků: Jakub Doležal