Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
І що тільки люди не роблять за гроші, так?
СПАДЩИНА
Неймовірно.
Якщо ви успадкуєте мільйон злотих, а хтось із родичів отримає два,
ви вважатимете, що втратили мільйон.
Але почнімо з початку: ми поїхали на читання заповіту мого дядька.
Ми втратили зв'язок, але, наскільки я пам'ятаю, він був не звичайним хлопцем.
-Дядько був шпигуном. Знав Білла Ґейтса… -Юзко, припини!
…який теж був шпигуном.
А що з'являється на обличчі шпигуна на сонці?
Шпинянки.
Дядько вів перше польське телешоу.
-Так. -Дуже давно.
А потім займався винаходами.
Якими?
Не знаю. Кажуть, винайшов ПЕСЕЛЬ.
Універсальну електронну систему реєстрації населення?
Чіпував людей, коли це не було трендом.
Пограємо в гру з номерами.
Діти не хотіли їхати.
Але це була умова дядька.
«Уся родина має бути присутньою».
НЕЕТИЛОВАНИЙ БЕНЗИН
Ніяких цукерок.
Ми зустріли родину раніше, ніж очікували.
Наталіє?
Це Наталія, моя кузина.
Давиде.
Привіт!
Привіт.
-Каролю! -Що?
Одягни рукавички.
Карольку?
Ти так виріс!
Ні, я Кароль.
Фортуна.
-Це інший Кароль. -Привіт.
-Він не любить торкатися людей.
-Постковідне. -Привіт.
А це Густав.
-Привіт. -Мій син.
Не витріщайтеся.
Це завжди працює.
-Густав, мій хлопець. -Привіт.
О! Привіт.
-Каролю. -Це теж працює. Кароль, мій наречений.
А це Зося, моя дружина.
Зося.
Помахайте!
Давно не бачились, так?
Це жахливо, так?
Що саме?
Смерть дядька.
-Так. Трагедія. -А! Так.
-Жахіття. -Сумно.
Біля будинку пана Владислава
є табличка з написом «Увага! Міни».
Але це неправда.
Мабуть.
-Господи! Вибач. -Боже.
Та нічого.
-Вона дорога! -Я ненавмисне.
Я й забула, що ненавмисні плями відпираються самі.
Вибач!
Просто казково Натираюся золотом, наче я ячмінь, що?
Хоча це й непотрібно
Я буду в 30-ці кращих За версією «Форбс»
На якій машині дядько приїжджав сюди?
На старій чи…
Зазвичай на велосипеді.
У нього був старий велосипед Віґрі-2.
Хіба що в неділю він вигулював «бентлі».
Чи «феррарі».
Чи «ягуар».
Поїхали!
Великий спадок може перетворити нормальну сім'ю на божевільну.
А ненормальну сім'ю?
Побачите.
-Що ти зробив цього разу? -Зустрів родину.
Гаразд, поїхали.
Їдь уже!
Добре. У житті бувають не лише перегони.
УПЕРЕД НАТКО
Ми з Зосею помінялися місцями на заправці,
але це було спільне рішення.
Ласкаво просимо. Оскільки тут уся сім'я…
Дворецький дядька.
Людина, яка могла вийти з дому без штанів.
Але як можна було гніватися, якщо виявлялося,
що він ходив за твоїм улюбленим морозивом?
Я відчиню гараж.
Прошу, паркуйтеся в гаражі. Наближається сильна хуртовина.
То що сталося з дядьком?
Упевнений, ви зголодніли з дороги.
Ходіть вечеряти.
Заповіт зачитаємо ввечері. За мною.
-Добре. -Швидше.
Дякую.
Скільки років тому ми отак зустрічалися разом?
-Десь 15? -Чи 20...
Це було ще до того, як я закінчив школу…
Тридцять років тому!
Я ще не така стара.
Кароль, племінник. Маркетолог у компанії середнього рівня.
Уміє говорити.
А це його наречений. Теж Кароль.
Водій в «Убері» або, як сам на себе каже, — психолог.
Племінниця дядька, Наталія. Відома авторка кримінальних романів.
Я їх усі прочитав, але, як на мене, там забагато сексу.
Її хлопець, Густав.
Я знаю, про що ви думаєте. Велика різниця.
Він майже на 20 сантиметрів вищий за Наталію.
Не знаю, що він робить, але не домашку, як жартує моя дружина.
Це я, Давид. Я вчитель.
Дружина каже, що я мало заробляю, але хоча б нікого не цікавить моя робота.
Моя дружина, Зося, податківиця.
Іноді я кажу, що це риса характеру. Але не їй в обличчя.
Моїй доньці Юзефіні 16 років,
але, чесне слово, я волів би, щоб їй досі було чотири.
І мій син, Генрик. Йому 13, і він не здогадується,
що стане справжнім героєм цієї історії.
Яхта.
Перепрошую?
Я думала, ми всі скажемо, що купимо на гроші зі спадку.
Цікаво, як дядько його розділить.
Певно, порівну.
Так не буває.
Більша квартира
з балконом.
Цього року ми емігруємо.
Ми хотіли поїхати в Гамбург, але не знаю.
Може, у Португалію?
Запрошуємо всіх на наше новосілля.
Дітей теж?
Ти питаєш, чи ми купуємо дитину?
Ні.
Я про те, чи дітям можна…
Тобто…
Як ви ставитеся до ґей-всиновлення?
Ти питаєш, чи ми хочемо всиновити ґея?
Ні-ні.
Мені просто цікаво — ви берете участь у дискурсі…
-За нове щасливе життя! -Так, вип'ємо за це.
-Щастя за гроші не купиш. -Легко казати, коли їх маєш.
Он у нас немає, але ми щасливі.
-Це як… -Їж.
Я мав на увазі, що в житті
є речі, важливіші за гроші.
Сім'я, діти, так?
Не можна бути щасливими без дітей?
Ні, можна!
Звісно,
ви не можете. Але ви…
Чому ми не можемо? Через що?
Ти забагато п'єш і не можеш завагітніти.
Про що ви говорите? Скільки вам залишив дядько?
Думаєте, Безос найбагатший у світі?
Багаті тихенько все контролюють.
-Юзефіно. -Твоя правда.
Ходімо в нашу кімнату.
-Переглянемо останні пропозиції дітей. -Чудово.
Він був дивним навіть у дитинстві.
Я не гомофобка.
Аж ніяк, бо мій чоловік
був ґеєм.
-Але хто? Давид? -Так.
Він має бути у Вікіпедії під розділом «старпер».
Думаєш, він голосував за…
Я б так далеко не гадав. Та й яка різниця?
Це ницо.
Це його слова.
Іди сюди.
Як би ти назвала свою яхту?
Наталія має називати свою «Густав».
Бо вона платить за обох.
Може, він з нею не через гроші.
У морі повно рибки.
Густав на довго не затримається. Він з нею через її гроші.
«І здоровань схопиться за соломинку». Ти хотіла автограф.
Припини.
Скільки їй років?
Вибрала собі шмаркача. Будемо слухати їх усю ніч.
Обережно!
-Що таке? -Мої сорочки.
Та перестань.
-А їхня дочка? -Вона шалена.
Блаженна. Я не це мав на увазі.
Діти зараз гірші.
У дитинстві ми робили багато дурощів. Але не було телефонів, щоб це зняти.
Згідно з його теорією, сліди, залишені літаками,
це насправді хімічні сполуки,
що розповсюджуються для контролю населення.
-Що це? -Щезни!
-Він стверджує, що хімічні сліди… -Чорт!
-Що? -Нічого.
…роблять жаб ґеями.
-Треба потренуватися. -А якщо він віддасть усе Давиду?
Ти ж чув бойскаута, він розділить порівну.
-Ти записуєш? -Ні.
Любий, не хвилюйся.
А якщо він віддасть усе Давиду?
Тоді ми однак отримаємо третину.
Але третина — це теж багато.
Це було риторичне запитання.
Шукаєш швейний набір?
Ні. Але що поганого в тому, що я забираю їх із собою?
І рушники?
Ти що, техаський рейнджер?
-Вважатиму це компліментом. -Чудово! Досить!
І годі повторювати.
Коли ми скажемо дітям?
Я не знаю.
Лікар прийде наступного тижня.
Кілька речень.
Це хороший знак.
«Дорога родино.
-Шкода, що ми зустрічаємося… -Юзко.
-…таким чином». -Припини.
-Заспокойся. -«Не буду набридати. Перейдімо до справи.
Усі мої заощадження та гроші від продажу маєтку
оцінюють у десять мільйонів злотих».
Господи!
«…Я віддаю їх…
у місцевий сиротинець».
Що-що?
Побудують «Діснейленд»?
«Крім того, я підготував для вас гру,
у якій ви можете виграти права на всі мої патенти та винаходи.
Всього найкращого. Ваш Владислав».
-Розірвіть. -Я ж казав — дивак.
Відпусти!
Шахрай. Не дивак.
Ось планшет для завтрашньої гри. Тримайте.
Самі пограйте.
Чорт!
Що? Він живий?
Привіт, родинко.
Пробачте.
Знаю. Прийняти мою смерть і заповіт не так і легко.
-Ну, можливо. -Так.
Але ви мусите визнати, що це був єдиний спосіб покликати вас сюди.
Але для чого?
Ти помираєш, дядьку?
Ні.
Гадаю, що ні.
Просто після стількох років самотності,
майже самотності…
Навіщо я все це роблю? Для кого?
Я не хотів, щоб ви повторили мою помилку.
А натомість приїхали сюди, поспілкувалися,
пізнали одне одного, поки не пізно.
Ваші обличчя, коли він сказав, що я віддам гроші в притулок?
Ні, це благородна справа.
Так. Не будемо втрачати час.
Завтра нас чекає весела гра.
Я довго над нею працював. Ми гарненько розважимося.
Починаємо о десятій.
У мене питання.
Вибачте, суто теоретичне.
Я хотіла запитати про патенти. Скільки вони коштують?
О боже, я не знаю.
Десятки мільйонів.
Я говорив з кількома агентствами.
Усі дуже зацікавлені.
Але спочатку найголовніше.
Це серйозні речі.
-Боже мій! -Господи!
Мій останній винахід.
Тонкий, як футболка, міцний, як кевлар.
Він куленепробивний?
На щастя, так.
Агов, Юзко.
-Який дурень. -Так.
Тепер, коли все стало ясно,
хто хоче випити?
-Я вип'ю щось міцне. -Точно.
Крутяк. Оце так флюїди, скажи?
-Еге, охолонь, королю. -Припини.
Так.
Мій проєкт. Віддаси, коли розгадаєш.
Домовилися?
Чудово. Дякую.
Родино, мені вже час. Завтра важкий день.
Наскільки я розумію, завтра граємо заради розваги?
Почекаємо і побачимо, але так.
Останнім часом я їм здорову їжу. Вам треба почекати на спадок.
-Годі, дядьку. -Так.
Авжеж.
Не люблю лаятися, але…
-Дядько довба… -…нутий на голову!
Інакше й не скажеш. Він просто сказився!
Але,
з іншого боку, може, буде цікаво зробити щось разом.
Можливо, твоя правда.
Дядько одного разу таки помре.
Краще бути з ним у хороших стосунках.
Знаєш що? Ти мене лякаєш.
Гори неподалік. Пам'ятаєш той готель?
Так. Ми не виходили з номеру всі вихідні.
Так, мене жахливо нудило.
Якщо хочеш, можемо поїхати туди хоч зараз.
Ми точно не гратимемо.
Ми їдемо. Що ти робиш?
Підраховую, скільки ми витратили на бензин. Ніби поїхали в Сопот.
-Що? -Гумор таксиста. Це дорого.
Твій пеніс — оце гумор.
І правда в тому, що Бейонсе мертва вже 20 років.
Юзко.
-І, як і президента США… -Юзко!
…її замінили кілька двійників.
Не дайте себе обманути.
Усе не так, як вам кажуть.
Що?
Дуже сексуально.
Ти фаршируєш качку?
-Юзко! -Що?
Я нічого не бачу.
Вирівняй погляд з дзеркальним зображенням.
Тільки тоді побачиш прибульця.
Це справжній код да Вінчі.
Це якийсь треш.
Нещодавно я почув, як тато спитав маму: «Коли ми їм скажемо?»
Мама вагітна чи як?
Батьки хочуть сказати нам…
Вони хочуть сказати нам…
що ти дурний.
Бувай!
Коли ми думали, що сюрпризи закінчилися,
виявилося, що це лише початок.
Це крик Юзки.
Дядько Владислав помер.
Ще раз.
Він забув, що вдягнув звичайну сорочку і зарізався?
Не дивися.
Навмисно навіть я б не придумала.
Але, може, це ще один жарт, так?
Треба перевірити…
Що?
Знаєте, якщо він справді…
-Ти найближчий. -Так.
Дядьку.
Дядьку!
Він не дихає.
Боже. Викличте поліцію.
Ні до чого не торкайтеся.
Це жахливо.
Дядько помер.
Він живий. Мабуть, це черговий жарт.
Цього разу навряд.
От негідник.
Ми заклалися,
хто перший помре.
Він виграв.
Поліція тут.
Ви швидко приїхали, джентльмени.
Це правда. Не знаю, що вам сказали, але…
Почніть спочатку. Наче ми нічого не знаємо.
Гаразд. Заходьте.
Отже, так звана хронологія подій…
О дев'ятій ранку моя дочка Юзефіна
пішла на кухню і знайшла тіло дядька.
Там. Ось.
Ходи.
День добрий.
Добрий день.
А що ви тут робите?
Ми приїхали вчора на читання заповіту.
Хто?
Чий.
-Що? -Чий.
-Каролю… -Не «хто» заповіт, а «чий» заповіт.
Заповіт дядька.
Учора? Ви ж щойно знайшли його.
Дядько любив сюрпризи.
Проходьте.
Оскільки, так би мовити, ваш багатий дядько вас усіх обдурив,
немає гарантії, що це трагічна помилка.
На що ви натякаєте?
На вбивство.
Відучора йде сніг.
Ми не бачили слідів шин.
Всередині немає камер, але ззовні все контролюється камерами.
Якісь написи. Кров'ю, здається.
Схоже на обличчя.
Або буква «К,» як «Кароль».
На жаль, це кетчуп.
Задоволені?
Я цього не робив. Якби й робив, від крові мене нудить.
Я б скоріше його задушив чи,
не знаю, кинув зі сходів, або…
І не я! Я не чіпаю людей!
Технічно, ти не торкаєшся людей, коли б'єш ножем?
-Гаразд, але це був не я. -І не я.
Чи я.
Чудова ідея. Кожен має сказати, зробив він це чи ні.
Хто зізнається, той і вбивця.
Це був не я.
І не я.
Не я.
Я не вбивала. Задоволені?
Я спостерігав за всіма.
Невербальні сигнали кажуть більше за слова.
Вони можуть викрити брехуна.
То хто брехун?
Я не знаю.
Ви єдині в будинку?
Окрім нас.
Гаразд. По-перше, ми маємо забезпечити виконання заповіту.
Де ті патенти?
Владислав був дуже обережний з ними.
У нього є «Ю-Ес-Бі»?
Чутки. Владислав ніколи не співпрацював з Бюро безпеки.
Я мушу закрити вікна.
Поки хуртовина не припиниться,
ми офіційно відрізані від світу.
-Тривога. -Нас відстежують.
Заради розслідування, будь ласка,
віддайте нам свої мобільні телефони.
Чому?
Бо вбивця один із вами.
Один із вас.
Що?
Не «один із вами», а «один з нас»!
Оскільки ми повністю відрізані від світу,
ми проведемо розслідування тут.
-Ти давно знайома з Густавом? -Що?
Зачекай. Як давно ви з Каролем?
Шість років.
-У нас була перерва… -Вона не про це.
-Невже? -То скажи.
Годі, це ницо.
-Заспокойся. -Що значить «заспокойся»?
«Заспокойся»! Дивишся документалки про вбивства?
Усі вбивці дуже спокійні.
Ні.
Тато і Гітлера не вбив би, якби міг.
Тихо.
А Наталія знає багато про вбивства і замітання слідів.
-Люба… -Податківиця вказує мені, що робити…
Тихо!
Сподіваюся, ви розумієте,
що цей заповіт, написаний як жарт, має юридичну силу.
Є заповіт, є підпис.
Дитячий будинок отримає все.
А переможець гри успадкує патенти.
Ми не гратимемо, коли тіло дядька лежить на кухні.
-Нізащо. -Авжеж. Не гратимемо.
Як же бути?
Ми всі згодні, що ніхто з нас не буде грати, і поділимо порівну.
Ми не гратимемо, а вони гратимуть, і ми нічого не отримаємо.
Божечки.
Бачиш? Подивися на мову тіла.
Давид не здається.
-Я бачу в людях лише хороше. -Не люди. Гієни.
Ми не хочемо цього робити, але зробимо це заради дядька, так?
Мені не подобалася ця ідея, але Юзка інколи має рацію.
Люди роблять і дивніші речі за менші гроші.
Давид, Зося, Юзка, Генрик, Наталія, Густав, Кароль, Кароль.
Шикуйся, я рахую! Жартую.
Сподіваюся, ви відпочили й у гарному настрої, бо ми починаємо гру.
Перша загадка. Яке колесо я люблю найбільше?
Подумайте над цим, а ми побачимося за хвилину.
-Немає грошей — немає проблем. -Що?
Це пісня.
Гроші не змінюють людей. Вони показують їхню сутність.
Що ви робите?
Будь ласка, нічого не чіпайте. Це місце злочину.
Зачекайте.
Ви заплямувалися.
Кетчуп.
Оце колесо мені найбільше до вподоби.
То як?
Схоже, гра полягає в знаннях про сім'ю, тому все йде не дуже добре.
Обід був запланований на 14:00. Ви…
Вони їстимуть, коли закінчать. Ви точно не можете допомогти?
Владислав усе підготував сам.
Я можу піти першим.
Куди?
На допит.
Це нам вирішувати.
У вашого дядька був офіс?
Так.
-Так. -Так.
Так.
-У мене давно не перевіряли документи. -Я хотів переконатися.
Ви не знаєте, де можуть зберігатися патенти?
На жаль.
КОЛЕСО ПРАВДИ
Не бреше.
«Яке колесо я люблю найбільше?» Тут 24 букви.
І що?
Не знаю.
Як гадаєте, хто його вбив?
Учора, коли виявилося, що дядько живий,
ми всі були шоковані.
Це зрозуміло.
Потім ми трохи поговорили, і виявилося, що він знає про нас набагато більше,
ніж ми очікували.
-Що він знав про вас? -Ну…
Ні, я загалом кажу.
Ти ж розумієш, дядьку. Двадцять п'ять років разом.
-Але ні, все гаразд. -Дуже добре.
А твій бос, з яким ти зустрічаєшся?
Перепрошую?
Не може бути!
Тобі відомо, дядьку?
Вибач, я мав підготуватися. Дізнатися більше про вас.
Я дізнався дещо, чого не хотів.
Гадаю, Давид нічого не знає.
Бо нема про що знати.
Я покінчила з цим ще до початку.
Було лише одне побачення. Нічого не сталося.
Найгіркіша правда краща за найсолодшу брехню.
Зараз я якраз працюю над дечим… Але не зважай.
Ти не можеш йому брехати.
Скажи йому. Або я тобі допоможу.
Дякую.
Нічого такого.
Він просто знав.
Він знав, чим я займаюся,
і питав про мою роботу.
Я лише щойно пригадала…
Ви ж зв'язані таємницею свідчення?
Угу.
Учора ввечері
я чула, як Кароль,
котрий вищий, розмовляє з дядьком на підвищених тонах, і в якийсь момент…
Він крикнув дядьку:
«Твоє фото має бути у Вікіпедії з підписом "скнара"».
І він пішов. І грюкнув дверима.
Певно, нічого такого.
Але ви знаєте, що з цим робити.
Може, це був Густав. У нас схожі голоси.
Не схожі.
Якби дядько був живий, він би нам допоміг.
Натомість ми наче голку в сіні шукали.
Метафорично. Насправді ми досі були в будинку.
-Що вони питали? -Чи я когось підозрюю.
Загадка зараз важливіша.
А ти когось підозрюєш?
Власне, у мене завжди були хороші стосунки з дядьком.
Ми лиш розмовляли.
Ми думали про Португалію.
Ми все прорахували, і все це коштуватиме один мільйон.
Мільйон?
Такі ціни в Португалії.
Кому як не тобі
зрозуміти, дядьку.
Чотири спальні?
Сюрприз для Кароля.
«Розчарування — це теж несподіванка».
Zipera. Не зважай.
-Але… -Вибач, це моє останнє слово. Ні.
«Твоє фото має бути у Вікіпедії з підписом "скнара"».
Точно.
Тепер я пригадав.
Але це не…
Це нічого такого.
Дядько порадив мені знайти собі дівчину,
завести нормальну сім'ю. Літній джентльмен, розумієте?
Він не винен.
Просто цікаво, хто чув цю розмову?
Я знаю. Наталія?
Якби мені довелося вгадати…
Вона вдає багатійку, але гляньте на її дорогу сумку.
Підробка.
Можливо, я тут єдина, кому не потрібні його гроші.
Гей. Якщо подумати,
можна сказати, що дядько найбільше любив
колесо цього шоу!
Так. Підходить. І що?
Яке полегшення, що ти живий, дядьку.
Коли я дізналася, що ти мертвий, проплакала всю ніч.
Вибач.
Не думав, що старий пердун, з яким ти не говорила 30 років,
тебе зацікавить.
Час біжить.
Прошу, пробач мені.
Я спробую це спокутати.
Дивний збіг, бо останнім часом
я зробила кілька невдалих фінансових інвестицій.
А аванс за нову книгу я, скажімо так, витратила.
І правда в тому, що вже понад рік я взагалі нічого не пишу.
-Мені не вистачає… -Натхнення?
Грошей.
Мені згодилася б невелика позика.
Гаразд.
Дякую.
За однієї умови.
Авжеж.
Коли мій день народження?
Перепрошую?
Оскільки я улюблений дядько, за яким ти всю ніч плакала,
це не складне питання.
Дванадцятого
березня?
Мій ПЕСЕЛЬ починається з 43-х.
Нуль, два.
Нуль, чотири.
Четверте лютого!
Так. Але шкода. Враховується лише перша відповідь.
Але очевидно, що Зофія любить розкіш.
Бачили її туфлі?
Та не слухайте мене.
«ЗІГ Зауер»?
Ви теж з поліції?
Ні. Я пишу книги. Кримінальні романи.
Он у чому справа.
Точно!
Наталія Шульц.
«Кримінальною ціною». Мені подарували на день народження.
Сподобалася?
Я ще попередню не дочитав.
-Я знаю! Тут є вхід! -Де?
Сьогодні вранці, коли я ходив, я побачив двері.
З телевізійною лампою.
Вони були зачинені, але, може, зараз…
-Гаразд, ходімо. -Боже.
Любий, підійди на хвилинку.
Тисніть.
-Зосередься. -Добре.
Ми граємо на великі гроші.
Наступного разу, коли щось знайдемо, не кажи іншим.
Послухай мене.
Ми більше не сім'я. Ми суперники.
Іди.
Може, уже достатньо?
Ми майже закінчили, ведмедику.
Як мило з твого боку.
Ходімо.
Ми майже на місці.
Що за поспіх?
Божечки.
Підвал нашого багатоквартирного будинку — три квадратні метри.
Підвал дядька трохи більший.
Ого! Як круто.
Мінімотоцикл.
-Що нам робити? -На планшеті нічого не було?
Дядько мав бути з нами. Мабуть, він вів би шоу.
Твоя черга.
Вони чекають на тебе.
-Цей годинник усюди. -Любий.
З цього моменту це перегони.
Я скоро повернуся.
Як твій допит?
Нічого особливого.
-Стандартні питання. -Еге.
І в мене так, нічого цікавого.
-Що ми взагалі маємо їм казати? -Точно!
Агов, тут є кнопки.
Кароль, Наталія, Давид.
Ми тебе не чуємо.
СКІЛЬКИ КНИГ НАПИСАЛА НАТАЛІЯ?
-«Скільки книг написала Наталія?» -Скільки?
Щасти.
Не знаю, вгадуй. Скажи щось.
Я вас не чую!
ПРАВИЛЬНО/НЕПРАВИЛЬНО
Що це?
«Куди Давид і Зофія їздили після весілля?»
То куди?
Усі хотіли перемогти, але не помічали,
що це не змагання, а співпраця.
Треба було набрати хоча б половину балів, щоб просунутися далі.
Я знаю. Ми маємо працювати разом.
Це логічно. Єдність сім'ї.
-Ти втратив два бали! -Тобто ми програли?
-Ми -Так!
Може, підкажемо йому?
Дядька однак немає, тому…
«Де працює Давид?»
Центр політаналізу при Варшавському університеті.
-Та ти жартуєш. -Центр.
Коло.
Заходить.
Анал…
Дивися на мене! Я кажу…
-Чорт забирай. -Що це за питання?
Виявилося,
дядько знає про нас більше, ніж ми могли підозрювати.
Що він знав про вас?
Ну…
У нас? Усе дуже добре.
Знаєш, завжди може бути краще, але буває й гірше.
Це добре. Дуже добре.
То ви вчасно виплачуєте іпотеку?
Тимчасові труднощі, але ми впораємося.
Я чекаю на грант.
Той, у якому відмовили місяць тому?
Так.
Я так розумію, Зося нічого не знає?
Я її і так постійно дратую.
Давиде.
Скажи їй.
Або я тобі допоможу.
Нічого особливого, але він знав, чим я займаюся,
і читав деякі мої статті.
Гадаю, це випадковість.
Прикрий випадок.
Але якщо треба вказати на когось, то…
Звісно, лише якщо треба.
Вважайте, що треба.
-Так! -Давай!
-Тілець. -Так!
-Іди, Наталіє.
Я?
Ми можемо збільшити наші шанси. Там вмістяться двоє.
-Давай! -Чудова ідея! Вперед!
-Уперед! -Гаразд.
Натисни кнопку.
Що люди не зроблять за гроші?
То?
«Що викладає нижчий Кароль?»
-Лише на 2 см. -Шість.
-Крав маґа! -Крав маґа!
Ламбада?
Хапай голову!
Саме так!
-Кунг-фу? -Давай! Думайте!
Ні, натисни кнопку!
Фехтування!
-Махування, щоб тебе! -Чорт!
Боже.
«Яке тату у вищого Кароля на спині?» Покажи їй.
Дивися!
Ну, це…
Дракон!
Так!
Це Едита Гурняк, яка перетворилася…. Байдуже.
Вона була чудовою в «Метро».
«Як звали першу дівчину Давида?»
Минулої ночі я не міг заснути після всього цього.
-Що ж. У будь-якому… -У будь-що разі.
Я чув, як Кароль, наречений племінника дядька, нижчий,
говорив по телефону.
Це Кароль. Ви мені написали, але я не міг відповісти, бо…
Я шепочу, бо тут третя ранку.
Різниця з Таїландом — шість годин.
Ні, я ж казав, що не хочу дворічного!
Чи навіть однорічного.
Щонайбільше півроку. Я дав вам аванс.
Добре. Гаразд, будемо на зв'язку.
Господи.
Не хочу розкидатися звинуваченнями, але схоже,
що вони хочуть купити дитину.
А це дорого коштує.
Я так думаю, бо…
я ніколи не купував дитину в інтернеті.
І взагалі ніде.
Я ніколи не купував живу дитину.
Чи мертву.
-Ні. Боже. -Чорт!
-Гей. -Давай!
Послухай.
-Знаю. Конкуренти. -Ні. Усе трохи змінилося.
На тебе вся надія.
-Заходь. -Скільки треба відповідей?
-Усі. -Тисни «Давид».
Краще б ще хтось зайшов.
Надто пізно.
-Дивися. -«Дата народження Наталії».
У неї — 25 січня 19…
Натисни кнопку.
Двадцять п'яте січня 1973 року.
-Так! -Так!
Він завжди мені пише.
Це ж сьогодні?
-У тебе свято? -З днем народження!
Ні! Цить.
П'ятдесяте.
-Тобі 50? -Звісно, ні.
Дивіться сюди.
«Улюблена дитяча казка Кароля?»
Що думаєш?
Люди продали б рідну матір за гроші.
Якби я міг, я б їх усіх посадив.
У тебе знову герпес?
Ні.
-Так! -Так!
-Він молодець! -Останнє питання!
Відповідай, і ми переможемо!
-Давай! -Щось легке.
«Яке справжнє ім'я Густава?»
Що?
Як тебе звати?
Чорт. Гаразд.
Пий.
-Тепер помри. -Померти?
Просто чудово.
Ромео?
-Так! -Так!
Ромео?
Чому ти мені не казав?
Так!
Навіть Джульєтта не знала?
Звідки ти знав?
Ненавиджу це ім'я.
-Воно чудове, ведмедику. -Звідки ти все це знаєш?
Звідки дядько про це знав?
6 МІСЯЦІВ ТОМУ
Давид Клос.
Опитування.
Так, добре.
Та ти жартуєш.
Скільки часу це займе?
Боже.
Так, я можу виділити п'ять, ну, 15 хвилин.
Дуже дякую.
Просто кілька питань.
Для початку, як звали вашу першу дівчину?
На якій частині тіла у вас татуювання?
-Для чого це опитування? -Це дуже дивне питання.
Але ви платите, тож пляж на Барбадосі.
Дякую.
То ти вмієш користуватися ножем?
А до чого питання?
Просто так.
Ми мало про тебе знаємо.
Але видно, що в тебе дитяча травма.
-Припини. -Дитяча травма?
Ти, мабуть, з неповної сім'ї.
Не вгадав. Його батьки живуть у Штатах.
Отакий з тебе психолог.
А Едіпів комплекс?
-Перепрошую? -Перепрошую?
-Та годі. -Заспокойся.
Тіло дядька лежить отут, а ми наче Кайдашева сім'я.
То йди!
Так, у Юзки два телефони.
Ми й гадки не мали.
Копи, яких вона обдурила, теж не знали.
Лише Генрик знає. А тепер і ви.
Але зрештою, можливо, саме цей контрабандний телефон
врятував наші життя.
Копи передзвонили.
Поліцейський застряг у снігу.
Чому він не може сюди доїхати, якщо…
Мамо, іди сюди!
Зв'язок зник.
Агов? Що ви задумали?
Дзвонили з поліції. Поліцейський застряг у снігу.
Гадаю, вони не поліцейські.
Мені одразу не сподобалася їхня поведінка.
Я написала 40 кримінальних романів.
У копів не такі пістолети.
Нікому не кажемо, поки не дізнаємося правду.
-Гаразд. -Невідомо, що вони можуть зробити.
Що таке термінове?
Я хотіла сказати,
що не знала, як ти освідчився. Це було мило.
Так.
Моя донька каже мені гарні речі.
Де прихована камера?
Може, план дядька починає працювати?
Агов, родино.
Планшет! Ідіть сюди!
Вітаю з проходженням першого етапу.
Вам весело?
Якщо ви бачите мене на екрані, я більше не з вами,
бо готуюся до другого етапу.
Загадка. Щоб пройти, у вас не буде виходу.
То це не кінець?
Треба знайти хороший сигнал.
Якщо є Wi-Fi, можна покликати допомогу.
Дядько казав, що пароль дуже складний.
-Я в туалет. -Я теж, з Генриком.
-Ти йдеш із Генриком? -Так. Може, теж захочу. Ще подумаю.
Гаразд, диваки.
«У вас не буде виходу».
-Є сигнал? -Ще ні.
Привіт. Як справи?
Вам допомогти?
Просто йду в туалет з братом.
З яким братом?
Я кличу тітку
своїм старшим братом.
Бо вона завжди допомагає мені, коли треба.
Так. Мило.
Час для допиту, юна леді.
-Ходімо. -Але Юзефіна неповнолітня.
Гадаю, краще мені теж піти.
Точно.
«У вас не буде виходу».
Може, це квест?
Увесь цей будинок — квест.
У гаражі був перекреслений знак «Вихід».
Я думав, це жарт дядька, але хто знає.
-Стривай… -Агов…
Давай нікому не казати.
Це дуже мило, старший брате,
що ти дбаєш про племінницю. Тим паче, після слів,
що її мати — потенційна підозрювана.
Чому?
Вони хочуть тебе залякати.
Стара техніка, яку рідко використовують місцеві поліцейські.
-На що ви натякаєте? -Тільки на те, що ви висококваліфіковані.
Враховуючи ваші посади.
-Може, напишете про нас? -Чому б і ні.
Але спершу я маю знати ваші звання.
Ні. Я ніколи гарно не вчився.
Звання, а не докторські ступені.
У поліції, де ми працюємо.
Інспектор Беднарський. А це офіцер Гудейко.
Що сталося?
Що?
Що відбувається?
-Інгалятор. -Що?
У нашій кімнаті.
-У нашій кімнаті? Який інгалятор? -Мій…
Мій інгалятор у кімнаті.
-Твій інгалятор у кімнаті? -Чорт, інгалятор у кімнаті.
-Треба зробити рот у рот. -Я не можу дихати…
-Постукати? -Ходімо.
Але що таке?
Хто тобі дзвонив, коли мене допитували?
А як же твій чоловік?
-Давид? -Так.
-Він і мухи не скривдить. -Так?
Він ніколи не бився. Одного разу в нас було рукоборство, і я виграла.
Я надіялася, що він мені піддався. Але він визнав, що ні.
Знаєш, справжній чоловік не дозволив би тобі перемогти.
Я б тебе розчавив.
Знаєш, що удар у яйця болить більше за пологи?
Я постійно зустрічаю жінок, які кажуть: «Я хочу ще одну дитину».
Але я ніколи не чув, щоб хтось казав: «Вдар мене ще раз у яйця».
Обожнюю цей жарт.
Це Давидів.
Жінка з банку.
Ти не відповіла?
Як справи?
Дихати легше?
-Ми просто хотіли переконатися. -Що молоко на воді не звариться.
Де діти?
-У туалеті. -Так, Наталія теж.
Так.
-То чекаймо, бо маємо піти разом. -Звісно.
Куди?
Думаю, це все.
-Давайте сюди того підлітка. -Мого брата?
Її хлопця.
Твоя кишеня вібрує.
Це пейджер.
Пейджер?
Це модно. Пейджери в тренді. Ви не знали?
Ні. Це інсулінова помпа.
У Юзефіни діабет і…
Туп-туп.
-Алло? -Поліція Дворкі. Нас роз'єднало.
Комісар Третій не може прийти. Він застряг у заметі.
Уже й не треба.
Вибачте, діти гралися з моїм телефоном.
Так, дякую. Я їх провчу.
Чому ви сказали, що ви поліцейські?
Власне, ми й не казали.
Поліція тут. Ви швидко приїхали, джентльмени.
Я не знаю, що вам сказали…
Почніть спочатку. Наче ми нічого не знаємо.
Гаразд. Тож…
Ми самі здивувалися, коли побачили вас тут.
І коли дізналися, що ваш дядько помер.
І ви вирішили поспостерігати,
дозволити нам пограти і забрати патенти.
Ваш дядько працював над дечим,
що цікавить деяких людей.
Сніг припинився.
Чорт, сніг припинився.
Думай, Генрику.
НЕПРАВИЛЬНО
Не хочу вихвалятися,
але я досяг успіху в кількох варшавських квестах.
Це правда.
Чудово, тоді ми в своїй тарілці.
Скільки можна пісяти?
Вони знають, де ми?
Я вас шукала.
-Але… -Чого ти важко дихаєш?
Я бігла. В ім'я спорту.
А де діти?
Їх допитують разом, щоб було швидше.
Поліція сказала, що якщо ми не закінчимо за годину, вони…
-Що? -Відвезіть нас у відділок.
Чудово.
Що робитимемо?
Другий етап — квест-кімната.
І хто вбив Кеннеді?
Ми не знаємо.
Розповісти вам?
ЧОМУ «КОЛЕСО ПРАВДИ» ЗНИКЛО З ЕФІРУ?
«Чому "Колесо правди" зникло з ефіру?
"Колесо правди" було знято з ефіру, коли одна з учасниць
хотіла вкоротити віку після поразки у фінальному раунді».
ВУЛИЦЯ ПОЗЙОМКОВА, 7
Як будиночок з нашого дитинства.
Господи, я пам'ятаю.
Ми були бідні, у нас була лише одна книга. Мама читала нам її дуже повільно.
Ви!
Так, це ми! Дивіться!
Покажи.
Так. Я геть не пам'ятаю.
Гаразд, Давиде. До роботи.
Так.
Ще 55 хвилин.
-Хочеш? -Ні, дякую.
Серйозно, Давиде?
А що?
Ніколи не знаєш, що може статися.
У квесті «Знак питання» був цей…
-Давиде. Час. -Час.
Де ви взяли цю упаковку?
Цукерки?
Я взяв їх з кухонної стійки.
Покажіть на камеру.
Он там!
Тут?
Що там написано?
«Субота».
Дідько.
Що це означає?
Я забув їх сховати.
Це була особлива закуска пана Владислава.
Особлива? Що відбувається?
Владислав любив експериментувати з субстанціями, психоактив…
-Скільки ви з'їли? -Десь дві чи три.
Сім. Я з'їв сім.
Щосуботи він тестував сироватку правди.
Це його власна розробка.
Він брав половину цукерки, іноді одну.
Після однієї цукерки людина стає відвертою.
Але після семи її може вивернути навиворіт.
-Я теж з'їв. -Боже.
І я.
Я не їла. Я на дієті.
У мене не було шансу.
Я теж з'їв одну.
Тобто вивернутися навиворіт?
Вони почнуть діяти за кілька хвилин.
-Чудово. -Оце так влипли.
-Так. -Усе гаразд?
Ні. Гаразд, слухайте.
Якщо ми знаємо, що ми в пастці, у нас є шанс втекти!
-Озирніться. Шукайте підказки. Швидко! -Але що?
-Куди втекти? -Що?
Може, тут?
Куди ти? Припини!
Не рухайся!
Перепрошую.
Гадаю, у нас проблема.
Ось! Я зрозумів! Перша підказка!
«Що вас шокувало?»
Що? Нас?
Давайте шукати. Підказка може бути будь-де!
-Лампа. -Боже.
Лампа.
Що?
Лампа!
Що це означає?
-Він приварений? -Що з лампою?
-Каролю. -Ні. Це кетчуп! Боже.
Добре.
-Усе гаразд. -Води.
Він у відключці на кілька хвилин. Каролю?
Так.
Гаразд, треба зробити драбину.
З чого?
З кого.
Густаве.
Зачекай. Чекай.
Ось.
Боже.
Лізь.
Боже.
Гей. Розвернися.
Моє око!
Давидику, обережніше.
Давиде.
Спробуй не чіпати мене.
Я намагаюсь.
Обережно!
Так! У мене перший номер!
-Шість! -Так!
-Тримайся! -Давиде, обережно!
Давиде!
-Стрибай! -Ні!
-Ну ж бо! -Ні!
Добре.
Ми виграли?
-Ми мільйонери? -Ще ні.
Звідки ти знав про лампу?
Події, які нас «шокували».
Коли в дитинстві я був тут на літніх канікулах,
тобто у старому будиночку дядька,
мене сильно вдарило струмом, я був у лікарні більше місяця.
Так, таке було.
Ваша черга.
Що?
Що вас шокувало? Думайте нестандартно!
Не знаю, що мене шокувало!
Підлога — лава! Обережно, розтанеш!
Скільки вони з'їли?
Багато.
Пан Давид з'їв найбільше.
Я люблю тебе.
Правдивість починає вилазити.
У мене маленький пеніс.
-Боже! -Боже, знову, Каролю? Не маленький.
Ні? Тоді з'їж цукерку і скажи мені.
У нас не було сексу два роки.
Господи, Давиде.
Мої руки сяють.
-Чудово. -Давиде.
-Де хлопчик? -Мої руки!
Чудово.
Син.
Серйозно, подивіться на мене. Як круто!
НЕПРАВИЛЬНИЙ ПАРОЛЬ
«Пароль дуже складний».
ФОРТУНА
ТИХО
«Я йду на роботу».
«Візьми бутерброди».
«З "Нутеллою"»?
«Як ти любиш».
Коли ми були малими, місцеві хлопці сміялися,
що він грався ляльками, а не м'ячем.
Тоді це здавалося дивним.
У мене було двоє чоловіків.
Я зрадила обом.
Але таких, як Давид, більше немає.
Немає.
Слухай. Я не отримав грант.
-Тобто отримав, але не прийняв. -Що?
Я не хотів лишати вас на чотири місяці.
Так. Тим паче, що це наші останні миті разом.
Я вибираю питання про родину Клос.
Категорія «Різноманітне».
-Давид і Зося розлучаються? -Давиде, ні.
«Так» — правильна відповідь.
Лиш одне питання відкрите —
коли скажемо дітям?
Мені шкода, мала.
Я це вже давно знаю.
У вас є нейтралізатор, як у «Людей у чорному»?
Нейтралізуєте моїх батьків? Скажете, що вони знову закохані?
Це так не працює, мала.
Що думаєш?
Що я не бачив, як ти витріщалася на копа?
Що? Та годі тобі. Він якийсь неандерталець.
Він вважає, що удар у яйця болить більше за пологи.
Ідіот.
Мені шкода, малий.
-У нього ніколи не було розриву піхви. -Мабуть, ні!
Виявилося, що пароль до Wi-Fi справді був дуже складним.
Але, з іншого боку, й дуже легким.
Пояснити складно, але пароль дуже простий.
Навіть занадто, бо пароль — «дуже складний».
Де ти?
Неважливо, побачите.
Чорт.
«Пароль дуже складний».
Малий?
«Дуже складний».
-Так! -Гей!
Чорт.
Годі клеїти дурня!
Ходи!
Малий!
-Оскільки ми обоє не можемо брехати… -Так?
Ти ж зі мною через гроші, так?
Ні.
Я з тобою не заради грошей.
Я знаю, що нещодавно в тебе були фінансові проблеми.
Я кохаю тебе.
Іди сюди.
Але я не люблю твої парфуми.
Гаразд. Вибачте!
Оскільки ми не вміємо брехати, я не вбивав дядька.
Я теж.
І я.
-Я теж. -Ми не їли цукерок, тож…
Найкращий брехун, якого ти знаєш,
це не найкращий брехун, якого ти знаєш.
Сподіваюся, діти там не хвилюються.
Вони не поліцейські. Вони не знають рангів і мають не ту зброю.
Що?
Я не знаю, хто вони. Вони забрали Юзку і сказали мені мовчати.
Поліція приїде після хуртовини.
Тому нам дали годину. Після цього вони…
Тоді що?
Господи!
Юзю! Генрику! Я йду за вами!
Зідан!
-Давиде, любий. -Усе гаразд?
Гей! Давиде!
Наша пісня тут.
-Який номер? -Одинадцять.
Одинадцять?
Остання цифра. Я введу код.
-Вставай. -Дай руку.
Давиде! Боже!
-У нас вийшло! -Так!
-Ти відчинила двері! -Ходімо.
Планшет.
Так.
Усе треба робити самому.
Я тебе боюся!
Усе гаразд?
Не чіпайте її!
Де Генрик?
Боже.
Іди сюди.
Дорогі родичі, вітаю з проходженням до наступного етапу.
Гра повільно добігає кінця,
тому нам доведеться підвищити рівень складності.
Щоб розпочати останнє завдання,
ви всі маєте стати одним цілим.
У вас теж світло зникло?
Чорт.
Щоб відкрити ці двері, потрібен відбиток пальця.
Чий?
Я допоможу.
-Ні! -Ні!
Ти такий сильний, що навіть яйце чистиш ножем!
У вас 15 хвилин.
-Я забираю малого. Стеж за ними! -Візьміть мене замість нього!
Що більше, то краще.
Ти зможеш, тату!
Можливо, але, мабуть, ні! І вони нас усіх уб'ють!
-Сироватка ще діє? -Ні. Так.
У мене немає штучних цицьок!
Я вже можу брехати.
І повертаємо.
-Ходімо. -Якого біса.
Підіймаємо!
-Так. -Так.
Готово. Кладемо його.
А це для чого?
Гаразд.
-Вдягнув. -Та ні.
-Ні? -Не працює.
-Зачекай. -Вдягни на мене.
Ми маємо стати одним цілим. Маємо об'єднатися.
У них Генрик.
Так!
Одягни, Генрика тут немає!
Одягни!
Ось так.
Давайте. За мною.
Пробач, малий.
Тітка Ела.
Цей лабіринт — як наше родинне дерево.
Ходімо праворуч.
Ні, зачекайте. Ми пройшли повз дядька Януша.
Це означає, що нам треба йти туди.
Хіба ми не йдемо назад?
-Залишилося кілька хвилин. -Що ви з нами зробите?
Ти колись грав у «Пекмена»?
Ми вас з'їмо.
-Сповільнитися? -Ні.
Скільки часу?
Шість хвилин.
Є.
Це молодший брат нашої тітки, дядько Альберт.
Не туди.
-Сюди. -Але…
-Це той з бородавкою? -Вона стала ще більшою.
Ні, ми вже тут були.
-Ні. -Три хвилини!
То куди?
Цікаво, чи наші портрети теж є.
Точно.
Треба знайти себе.
-Не слухай коучів. -Ми від початку йшли не туди.
-Треба знайти себе. За мною. -Чекайте!
Ти!
-Там. -Генрик!
Агов. Дай мені.
Віддайте Генрика.
Чи що?
Зідан!
-Хутко. -Біжімо.
Спокійно.
Пробач, малий. Я не стримався.
Але мушу визнати,
у тебе є яйця.
Гей!
Гей! Допоможіть!
Гра закінчена.
Дай це мені.
Спершу поверніть Генрика.
У нас теж є зброя!
-Я знову можу збрехати. -Дай мені!
-Каролю. -Один удар, і я розтрощу тобі трахею…
Каролю!
Гей, ти! Давай я.
Браво, Генрику!
Ти отримаєш ту консоль. Навіть дві!
Ти такий розумний!
Я трохи прикрасив.
Але Генрик справді займався дзюдо півроку.
І він справді спробував.
Зідан!
Облиш його! Не чіпай мого чоловіка!
Сюди!
Ось тобі пологи.
Ходи-но сюди, коханий.
Допоможіть!
Агов!
Вибачте за…
На біса.
Холоднеча.
Хуртовина.
Ну, дядько любив сюрпризи.
Певно, що так.
Трагічна помилка. Ненавмисне самогубство.
Готова книга, так?
Чому б тобі не написати серіал про комісара Третього?
«Де два б'ються, третій не мішається»?
-ПЕСЕЛЬ дядька? -Третє колесо.
-Так, швидко. Добре. -Не це. Це. Добре.
Але потрібні місяць і день.
Четверте лютого. І не кажи, що не знаєш.
-Чотири тут. -Чотири і два.
Отакої!
Чорт.
-Це все! -Що?
-Порожній. -Нічого немає.
Нічого!
-Тут порожньо! -Ні!
Цить!
Ласкаво просимо. Бо вся родина тут.
Вітаю вас від себе та від імені дядька Владислава.
Ви приїхали сюди вчора, і, сподіваюся, відтоді багато що змінилося.
Вітаю з завершенням гри. Щодо моїх патентів, не хвилюйтеся.
Усі вони надійно записані тут.
І, може, деінде.
Але я розповім вам про це ввечері, за вечерею.
До зустрічі. Бувайте, родино!
Рано чи пізно патенти знайдуть.
І хоч у нас немає мільйонів, але…
ми є одне в одного.
І в цій ситуації, як на мене, це найважливіше.
Техаський рейнджер.
І трохи схожий на Зідана.
Якщо все зрозуміло,
що б ви хотіли випити?
Прізвище дядька Фортуна,
і він називав своє шоу «Колесо правди»?
Він лютував, коли хтось вказував на це.
-Хвилинку. -Ти йдеш?
-Що тепер? -Агов.
Ви хотіли щось нам сказати?
-Так. -Я допоможу.
Так. Ви обоє достатньо дорослі, щоб ми могли вам сказати.
Я вагітна.
У вас буде братик.
Глянь на їхні обличчя. Я пожартувала.
Але ти ходила до лікаря?
Роберт Лікар. Лікар — прізвище нашого адвоката.
Але це не важливо.
Думати, що в батьків усе схоплено, —
найбільша брехня людства.
Так!
Погляньте на це!
Слухайте!
-Оголошення. Ми залишимося в Польщі. -Саме так!
Ура!
Кава, кола, пиво, «Кіндер» Травка, чіпси «Прінглс»
Меми з королем тигрів Неприємний відгук
Дні не кольорові На безлюдному острові
Вщипни мене сильно Але в рукавичках
Кава, кола, пиво, «Кіндер» Травка, чіпси «Прінглс»
Меми з королем тигрів Неприємний відгук
Дні не кольорові На безлюдному острові
Вщипни мене сильно Але в рукавичках
Що таке? Що відбувається?
Рушники.
Ви маєте право мовчати. Усе, що скажете…
Ви знаєте це напам'ять.
Я?
Я нікого не вбивала.
Я це зробив.
-Що? -Це був я.
-Він бреше. -Не бреше.
-Гаразд. -Під впливом сироватки ти казав, що ні.
Ні, я не їв цукерки.
Але те друге, що я сказав, правда.
Я справді тебе люблю, Наталіє.
-Вибач. -Але чому?
Зосередьтеся.
На радість Наталії, Густав не був з нею через її гроші.
Але, на жаль для неї, він був з нею, бо вона була ріднею дядька.
Він не міг дістатися до нього інакше,
бо дядько провів усе своє життя у глухій фортеці.
УВАГА! МІНИ МОЖЛИВО…
У 1990 році бабуся Густава, яка його виховувала, була на «Колесі правди».
Кароль мав рацію щодо Густава.
Дядько дав їй оманливий натяк. Принаймні так стверджувала бабуся.
Вона програла, впала в депресію і навіть спробувала вкоротити віку.
Тож Густава відправили у притулок, у чому він звинуватив дядька.
Бабцю!
Густав-Ромео давно планував вбивство.
Але він не передбачав, що закохається в Наталію.
Він відмовився від плану.
Алло?
Він відчув полегшення, коли дізнався, що дядько помер.
Щоб тебе!
Коли вони приїхали на читання заповіту і з'явився дядько,
Густаву відібрало мову.
Уночі, коли він пішов попити води, він зустрів дядька.
Який, як виявилося, з самого початку знав, хто такий Густав.
Бо він готувався до гри.
Вони почали говорити. Усе було добре. Але врешті-решт…
-Я пробачаю. -Я пробачаю.
За що?
Тільки за те, що хотів мене вбити.
А ти, Ромео? За що ти мені пробачаєш?
Що ви дали оманливий натяк.
Це неправда.
-Це правда. -Ні.
Просто визнайте, що зробили помилку.
Я не можу.
Скажіть.
Я не можу тобі брехати.
Правильна відповідь була Зелена Гура, і я показав Катаржині…
-Не називай її імені! -Я хотів показати Катаржині…
Під час розмови дядько був під впливом цукерок правди.
Він намагався сказати Густаву, що не може йому брехати.
Можливо, тому він зізнався,
що знав справжнє ім'я Густава і хто він такий.
Я не хотів його вбивати.
Я подумав, що,
оскільки на ньому була куленепробивна сорочка,
я вдарю його ножем кілька разів.
У рамках терапії?
Я не знав, що він одягнув звичайну сорочку.
Виглядають однаково.
Коли я вдарив його вперше
і з'явилася кров,
не знаю, хто з нас більше здивувався.
Мені шкода.
Як ви зрозуміли, що це я?
Усе завдяки Генрику.
Він знайшов статтю з фото сім'ї учасниці
і підписом «Пані Катаржина з онуком Ромео».
Рідкісне ім'я.
А вранці він знайшов останню частину головоломки.
Пам'ятаєте? Густав-Ромео зайшов на кухню і спитав…
Вдягнув звичайну сорочку і зарізався?
Він сказав це зарано.
До того, як побачив тіло.
Звідки він міг знати, як помер дядько?
Але це була лише теорія.
Тому я подзвонив у поліцію, а вони попросили нікому не казати.
-Я сказав лише татові. -У нас не було доказів.
Єдиним варіантом був блеф,
щоб перевірити, чи ти справді кохаєш Наталію і врятуєш її від тюрми.
Чи все відбулося на вихідних саме так, як я вам розказав?
Я не знаю. Не забувайте, я був під дією сироватки.
Але це моя версія, і я її дотримуюся.
Ті вихідні багато чого змінили в нашому житті.
Ось дружба. Починаємо.
Наталя вже пише книгу про події в маєтку дядька.
«Старий і ніж».
Знудився?
Досі, незважаючи на пошуки, ніхто не зміг знайти патенти.
Каролі душі не чують у Владиславі,
шестимісячній акіті.
Ось що Кароль купив у Таїланді.
Фух.
А дворецький? Дядько так добре платив йому за те,
що він стріляв у нього і не лише,
що він зміг купити маєток і досі там живе.
У нього є власний дворецький, але він сам прибирає та поливає рослини.
А ми? У нас досі немає балкону.
Але Юзка трохи заспокоїлася, а Генрик хоче бути детективом.
А стосунки з Зосею стали кращими. Ми почали ходити до Казино.
До Якуба Казино, сімейного психолога.
Що люди не зроблять за гроші?
Краще питання: що люди не зроблять для своєї сім'ї?
Щодо грошей, як я і казав: у нас їх немає, і ми щасливі.
КІНЕЦЬ
МОЖЛИВО…
Пані та панове, вітаємо в черговому випуску «Колеса правди».
Мене звати Владислав Фортуна.
Ось наші призи:
мінімотоцикл, автомобіль
і наш головний приз —
чек на мільярд злотих.
Пані Катаржина приїхала до нас із Бидгоща.
-Так. -Сама?
З онуком.
Залишилося одне питання.
Якщо помилитеся, втратите все.
Де народилася відома юна співачка Мариля Родович?
Зараз. Я знаю…
У…
Метель?
Мені шкода.
Правильна відповідь — Зелена Гура.
Ні!
Але…
Дякую, що дивилися сьогодні.
Побачимося наступного тижня.
Переклад субтитрів: Тетяна Лаховська