Ærede mennesker, nå begynner filmen.
Det er veldig spennende.
Husk å sette mobilen på lydløs. Om du ikke allerede har gjort det.
Og andre apparater, så de ikke bråker.
Men selv kan du bråke, det er jo bare hyggelig.
Du får le, klappe, gråte, bli rørt, hulke,
være sånn "oi, wow". Det er fint bråk.
Den eneste lyden vi ikke vil ha, er diskusjon.
Hvis du er her med en venn, ikke skravle.
Ikke noe: "Er det han der som...?"
Det kan du google senere.
Bare konsentrer deg nå.
Hvis noen fortsatt må på do,
er det for sent, det tidsvinduet er lukket.
Filmen har allerede begynt, så du må holde deg.
Er du tissetrengt, så er det kjipt. Tenk på en dryppende kran.
Drypp, drypp, drypp, drypp.
Nei, nå ble jeg tissetrengt selv!
Jeg har sett starten før, så jeg stikker ut.
Sånn. Hva skjer her egentlig?
Hvilket jævla manus? Dette er jo en dokumentar!
Har noen funnet på noe, så er det nok jeg!
Altså, her er to regissører.
Merkelig løsning. Jeg anbefaler det ikke.
Hvem er hovedregissør da? De krangler vel hele tiden.
Hei, der er en fyr! Er det han som...?
Men det er jo meg! Denne filmen handler om meg.
I hovedrollen og alt.
Eller bør det være hovedpersonen? Stjernen?
Nei, nå vet jeg det! Helten! Jeg vil være helt.
Hvis jeg skulle fortelle deg noe om meg selv,
så er jeg en sjenert person.
Jeg har aldri startet en diskusjon med noen jeg ikke kjenner.
Aldri.
Bortsett fra på scenen, men det er noe helt annet.
Det er favorittkomikken min:
en fremmed i et fremmed land.
Hei. God kveld.
Jeg heter Ismo og er ikke herfra.
Jeg er fra Riverside.
Jeg elsker Ismo. Språkvitsene er morsomme.
Det var en vits. Jeg tullet.
Jeg er litt lenger unna, fra Finland. Jippi.
Det er så mange detaljer
om hvordan man forstår engelsk som en fremmed.
Han analyserer engelsk så man tenker:
"Hvorfor tenkte jeg ikke på det?"
Hvordan er det mulig at en sjenert, utenforstående finne
plutselig er i Amerika og driver med dette?
VERDENS MORSOMSTE UTENFORSTÅENDE
16. FEBRUAR 2024
KAPITTEL 1: ET NORMALT LIV
Før vi begynner å løse dette mysteriet om sjenanse og fremmede,
ved hjelp av de siste funnene innen kjøkkenpsykologi,
barndomsanalyser og lignende,
la oss først se hva som skjer akkurat nå, i dette øyeblikket.
Backstage er denne veien, ikke sant? Utmerket.
Jeg skal opptre. Det er ikke en hvilken som helst gigg,
men den første i New York City, i et så stort og flott teater.
Utsolgt i New York City Town Hall. Jøss!
-Jeg er nervøs. Når begynner vi? -20.10.
-Ok. -Det går bra. Ditt livs beste show.
-Det kan du sitere. -Så langt.
-Neste helg bør være enda bedre. -Greit.
-Du er utrolig. -Du er flink, Ismo.
Takk. Den siste vitsen er den lange vitsen om dritt.
-Jeg vet ikke engang hvordan den slutter. -Shit.
Jeg møtte ham i LA da han vant
"Verdens morsomste person"-konkurransen.
Jeg hatet ham allerede.
Jeg ville aldri like ham.
Men han var den morsomste, snilleste fyren.
Nå er jeg glad for å være hans venn.
Jeg har fulgt ham fra begynnelsen og helt hit.
Det er en stor ære for meg å presentere Ismo!
Dette er mitt første show på et teater i New York!
I Europa pleier man å si:
Lykkes du i New York, lykkes du overalt.
I Finland sier de: Lykkes du i Helsinki,
lykke til i New York.
Amerikanere er veldig oppspilte.
I Finland er vi veldig utspilte.
Jeg bestilte tannlegetime. De sendte meg en e-post og sa:
"Vi er helt overveldet,
fordi du skal til tannlegen."
Så jeg avlyste.
Jeg trodde jeg kunne engelsk bedre
før jeg flyttet til USA.
Jeg trodde jeg var god i engelsk.
Det vanskeligste viste seg å være et ord
som jeg trodde var det enkleste. "Shit".
Det viser seg at jeg ikke skjønner en skit.
17. FEBRUAR 2024
Dette er altså Danny, fyren som var konferansier på giggen min.
Han medvirker på noen andre gigger og hjelper meg å forberede meg
til min første engelskspråklige standup-spesial som spilles inn om en uke.
Jeg tror ikke folk forstår
hvor viktig en spesial er for en komiker.
Det er som en plate for en musiker.
Det er å gi ut eget materiale.
Årevis med arbeid kulminerer i én kvelds show.
Men musikerne kan jobbe med en plate i studioet i mange år.
De kan finslipe alt til det er perfekt.
Vi får bare én eller to sjanser.
Hva om Pink Floyds Dark Side of the Moon
hadde blitt tatt opp på én konsert,
og de kunne ikke endre noe.
Det er mulig at en spesial
bare blir sett av ti folk.
Det ligger masse spesialer begravd i ulike strømmetjenester.
-Jeg klarte å gjøre det selv. -Gratulerer!
For en komiker som Ismo er en spesial veldig viktig.
Dette er Gabriel Iglesias, eller Fluffy,
og han er en stor komiker. Det er flott at han er her.
Verdsett det, for det gjør jeg.
Han trenger det,
for det vil forsterke arbeidet og ryktet hans.
Navnet hans selger allerede billetter,
han er allerede ganske berømt, men man vil se mer av ham
enn bare noen minutter med klipp.
Takk, Gabriel. La oss gå videre.
Nei, det gjør vi ikke! Vi går bakover.
Vi går skikkelig bakover. Vi skal spole tilbake.
Langt tilbake. Der er jeg helt liten.
Der er jeg nyfødt. Mamma hjalp meg mye med det.
Stedet heter Kuohu, en liten landsby nær Jyväskylä.
Eller landsby og landsby, det var nok en butikk der.
I dag er det bare en vei.
Familien min besto av mamma,
og her er pappa. Han sier ingenting i denne filmen.
Vi hadde tenkt å spørre ham, men vi innså at han ikke er i live,
og det hadde vært et stort prosjekt å grave ham opp.
Så var det oss barn, og en hund kom på et tidspunkt.
Så hadde vi høns, fem stykker.
Bilen var en SAAB 96.
Et øyeblikk... Er ikke dette litt kjedelig?
Unødvendige fakta. Dere trenger ikke å vite alt. Vent litt...
Her er mamma. Mamma sier mye. Hun liker å prate.
Han klatret. Overalt han kom til. Full fart.
Han var alltid full av blåmerker og kuler i hodet.
Vi tenkte at gutten burde gå med hjelm.
Hyggelig å høre. Takk, mamma.
Da jeg var liten, sa mamma alltid at tallerkenen måtte være tom,
fordi folk sulter i Afrika.
Så jeg spiste. Mye.
Da jeg vokste litt, begynte jeg å tenke:
Hvordan har jeg hjulpet?
Hvordan har jeg gjort situasjonen i Afrika lettere?
Nå er jeg litt overvektig.
Jeg håper de er fornøyde.
23. DESEMBER 2023 KUOHU, BARNDOMSHJEMMET TIL ISMO
Så mye det har snødd. Når var du her sist?
I fjor sommer.
Man kommer rundt her via kjøkkenet, så vi løp alltid rundt her.
Barndommen i Kuohu var herlig.
Det var meg, lillebroren min og to venner som bodde i nærheten.
Det var oss fire som lekte og spilte,
filmet sprø videoer.
Og vi var bare oss selv, som i vår egen boble.
Dette går ekstra fort.
Der er jeg også en helt, med kappe på.
I filmene våre var jeg i hovedrollen, så å si uten unntak.
Til heltens rolle hører en slags heltereise.
Det er en modell som går gjennom alle store fortellinger i alle tider.
Fra Moses til Harry Potter.
Heltens reise er delt opp i 12 kapitler.
Men jeg vet ikke om det gjelder for min historie.
Ganske søkt, kanskje, men ikke vet jeg.
Ja, på et tidspunkt må man begynne på skolen.
Nei, faen, jeg likte ikke engang tanken.
Der var det jo mennesker, og dessuten ukjente mennesker.
Så var vi på skolen, og vi hadde biologitime.
Læreren fortalte om menneskets evolusjon.
En liten kommentar: Denne klassen er den jeg faktisk gikk i som liten.
Men menneskene her er nåtidens barn.
Dette er tilspisset med filmens virkemidler.
Det var et bilde av homo habilis, homo erectus,
og neandertaler-typen og alle de andre skapningene.
Jeg rakte opp hånden og spurte: "Et øyeblikk,
men hvem av dem er denne Adam-fyren?"
Alle andre begynte å le.
Jeg spurte ikke for moro skyld, men på alvor.
Jeg tenkte det var bedre å være stille og se på andres tull
og så notere dem hvis man ikke våger å si dem høyt.
Jeg sa en gang til mamma at guttene erter og kaster stein.
Mamma sa bare: "La det gå inn gjennom det ene øret
og ut gjennom det andre". Det var et elendig råd, det.
Blyg, ja. Han var helt utrolig blyg.
Å begynne på skolen gjorde ham nok veldig nervøs.
Jeg syntes at sjenertheten bare økte og økte.
Da han var 15 år, det var fredagskveld, og vennene hans
dro på byen for å møte venner,
ble Ismo hjemme, kastet seg på sengen og gråt.
"Hvorfor går du ikke ut med de andre?" spurte jeg.
"Jeg kan ikke fordi jeg er så sjenert, og det er pappas feil."
"Pappa er sjenert, og så ble jeg også sjenert."
KAPITTEL 2: KALL TIL EVENTYR
Hei, en ting om denne filmen!
Her løper altså to tidslinjer, som går i kryss.
Det er sikkert selvsagt for nesten alle.
Men det kan hende at en idiot ser på... eller dumrian.
Vi rakk toget, Vi er der i tide. I god tid.
On time, at time, in time...
Vanskelig å vite hva det er.
Det er de tre vanskeligste engelske ordene:
-At, on og in. -Virkelig?
Man vet aldri. At eller on the seat.
I toget eller på toget. On the plane, men in the train.
Morsomt. Har du tatt det opp på scenen?
Jeg har improvisert. Jeg burde skrive en vits.
Noen ganger har jeg improvisert,
og hvis jeg blander dem midt i en vits, stopper jeg og klager på det.
De ordene er så vanskelige.
-Nå er vi på toget. -På vei til Washington.
Har du opptrådt der før?
-Noen ganger. -Vi snakker om gårsdagens gigg.
Jeg er ikke helt fornøyd med alle bitene ennå.
Vi bommet på noen henvisninger.
Hvis noen sier at moren din er en hore,
sier jeg at hun faktisk er tannlege.
Jeg sier alltid tannlege. Det er bare morsomt.
Men jeg har også tannlegetime-vitsen,
-og det blir litt... -For mange tannleger?
Men jeg finner ikke på et annet like morsomt yrke.
Hvor nevner du det tidligere?
De er overveldet for timebestillingen min.
Nettopp. Farmasøyt? Eller regnskapsfører?
Farmasøyt høres bra ut.
Interessant at du opptrer i Washington, selv om du ikke spøker om politikk.
Politisk humor er ofte ikke så kreativt.
Det er å gjøre narr av partiet du ikke liker.
De samme vitsene gjentar seg alltid.
Jeg vil fortelle nye vitser, som jeg håper ingen har funnet på.
Jeg følger ikke engang med på politikken slik at jeg kunne finne på noe nytt.
Jeg følger ikke med i det hele tatt.
Det er ikke helt min greie.
Hvis folk sier at de har shit to do, aner du ikke hva de skal gjøre.
Det kan være selvangivelsen,
eller de skal sniffe kokain.
Alt bortsett fra én ting.
Ironisk nok sier ingen
at de har shit to do når de skal på do.
Bortsett fra meg.
Den største skuffelsen i livet mitt var
da jeg en gang i tenårene innså
at voksne ikke aner hva livet handler om.
Hva er livet? Hva er poenget med det?
Hvorfor er vi her? Hva handler alt dette om?
På en måte hadde jeg alltid trodd at alle vet det.
Eller noen, i alle fall. De voksne må jo vite det.
Men så viste det seg at ikke en eneste jævel vet noe!
Fordømte rumpesvette... Må man finne ut alt selv?
Ismo tenker mye, og han tenker høyt.
Han analyserer det engelske språket hele tiden.
Slik virker det i hvert fall for en engelsktalende komiker.
Jeg vet ikke hvordan han jobber på finsk.
På engelsk er han veldig metodisk
og dissekerer språket så det irriterer meg
at jeg ikke fant på det selv.
Jeg har alltid likt ordspill.
Da jeg leste tulleblader og tegneserier,
elsket jeg verbal humor.
Tåpelige ordspill syntes jeg var helt geniale.
Ismo er komediens Albert Einstein.
En gal vitenskapsmann som løser komikkens gåter ved hjelp av matematikk.
Han omformer ord og endrer rekkefølgen,
så historien og poengene blir bedre.
Derfor er han komediens Einstein.
Jeg kom inn på universitetet og begynte å studere fysikk.
Jeg må innrømme at grunnen til at jeg søkte,
var nok ikke fordi jeg ville bli fysiker eller noe sånt.
Jeg var mye mer interessert i overnaturlige fenomener,
paranormale tanker og meningen med livet.
Jeg tenkte at hvis jeg lærte fysikk og vitenskap,
kunne jeg studere alt på alvor og faktisk løse livets mysterium.
Men ganske snart viste det seg at fysikkstudiene
og integralkalkylene ikke var veldig nyttige.
Heftene mine inneholdt fysikkutregninger,
men mesteparten var vitseideer
og strekfigurer som sloss med hverandre.
Og kyr med store, dampende kuruker bak seg!
Standup funker ikke her. Standup lukter Amerika.
Slik lengdehopp lukter idrett.
Dette er Teemu Vesterinen. Han brakte standup til Jyväskylä.
Han startet en månedlig klubb på restauranten Ilokivi.
Det var et fenomen. Det ga en god følelse av
at vi gjør noe for første gang i landet, i byen,
og at vi kan gjøre hva som helst.
Uten det vet jeg ikke om jeg hadde begynt med standup overhodet.
Jeg hadde sittet på puben og tenkt at en gang kunne man gjøre noe...
Ismo ble med etter å ha sittet i publikum i et år
og tydeligvis sett hvert show,
og han hadde funnet ut sin egen greie.
Selv i barndommen hadde han drevet med komikk.
Han ville gjøre dette og spurte
om han fikk opptre, og alle fikk jo det,
for vi trengte hele tiden nye fjes.
Min første gigg var her, akkurat her.
Var jeg nervøs? Om jeg var! Fryktelig nervøs.
Samtidig tenkte jeg at jeg ikke hadde noe å tape.
Ingenting å tape, bare alt å vinne.
De ropte meg opp, jeg gikk bort hit og sa:
Hei, jeg heter Ismo og er sønn av en lege.
Da jeg tok med jenter hjem, spurte jeg:
"Har du vært her før?"
"Vær så god og kle av deg."
"Legg deg på ryggen og si: Aaaa... "
"Neste."
Han gjorde sitt første show, og han var veldig god.
Så bar det rett av sted for Ismo.
Han fortalte etterpå: "Jeg fikk folk til å le.
Det føltes så bra."
Det var mitt livs aller fineste følelse.
Det at jeg tar ting bokstavelig og finner på vitser om det,
og at folk ler av dem,
fordi jeg har gjort dem morsomme, det er hele poenget!
Der fløy studiene ut av vinduet.
Dette var livets fullkommenhet.
Så har vi dette parteringsdrapet.
I begynnelsen pleide jeg å følge showet hans fra bakerste rad.
Han fortalte en vits om et parteringsdrap
med noen raske poenger og tvetydigheter.
Det er en kjedelig historie, men man må jo huske
at partering må man lære fra barnsben av.
Man må holde hodet kaldt.
Man kan ikke ha ti tommeltotter.
En jævla masse poenger på rad, og 300 tilskuere sier "wow!"
i nøyaktig samme rytme og ler.
Hele gjengen lo seg skakk samtidig.
Helvete, for en kraft og energi!
Denne vitsen pleier å dele folk i to.
Standup var som dop.
Jeg ville bare gjøre det så mye som mulig, hele tiden, mer og mer.
Å gjøre komikk ble det viktigste i livet mitt.
Jeg liker vitser mer enn noe annet.
Til og med mer enn mennesker.
-Kjør på, Ismo! -Takk.
Hvor er Ilari? Han burde vært på scenen nå.
-Er alt i orden? -Ja.
Det eneste dere trenger å vite om min tidlige komikerkarriere er
at etter det første året begynte jeg å innse at dette kan være et levebrød.
Det andre året slapp de meg inn på TV.
Hyppönen Enbuske Experience-talkshowet.
Jeg gjorde et par minutters snutt hver uke.
Da begynte folk å kjenne meg igjen.
Vår hårfagre korrespondent Ismo Leikola er i Jyväskylä.
Ismo, hvordan går det nå?
Jeg vil behandle to alvorlige problemer
som handler om å gå på kino.
Som at man alltid er tissetrengt på kino.
Jeg har klart å holde meg i to timer,
men sjansen for at det sammenfaller med en film er liten.
Ta for eksempel Ringenes herre: tre og en halv time!
Og masse scener med fosser.
KAPITTEL 3: TVIL
Det er vanskelig å forklare hvor viktig det er for meg å være morsom.
Det er en alvorlig ting.
Det er den viktigste verdien for meg.
Hvis jeg finner på noe morsomt,
er det veldig vanskelig, nesten umulig å ikke si det høyt,
selv om det kan såre noen eller ødelegge stemningen.
Har jeg funnet på noe morsomt, så må det komme ut.
Jeg har ofret ting på moroens alter.
Romantiske øyeblikk og sånt.
FLY FRA WASHINGTON DC TIL LOS ANGELES
5 DAGER TIL SPESIALINNSPILLINGEN
IKKE SITT PÅ BÅNDET
Hvis man krangler med noen her, og man vil gjøre den andre skikkelig sint,
har jeg lagt merke til at man sier noe stygt om den andres mor.
Jeg fløy nettopp inn fra Washington.
I New York og Washington solgte vi ut de store teatrene.
Fantastiske opptredener, stående applaus.
Jeg fikk nye ideer om hvordan jeg kunne gjøre settet enda bedre.
Jeg fant på flere små tillegg til vitsene
og noen større i løpet av helgen.
Settet er nå enda bedre enn for tre dager siden.
Men jeg er sliten.
På søndagens gigg glemte jeg for et øyeblikk hvor jeg var på vei.
Jeg måtte tenke etter og sjekke listen.
Det skjer sjelden, men i går gikk det sånn.
I går? Ja. Lang dag.
Vanskelig å huske at det var i går.
I går var jeg først i Virginia, så i Washington og nå i LA.
Pokker! Jeg gjespet og smittet meg selv!
Er det mulig? Dette er en endeløs heksesirkel.
Jeg sliter med å sove, for hjernen går alltid på høygir.
Jeg finner alltid på ideer eller bekymringer.
Jeg forstår ikke hvordan enkelte
bare kan koble av hjernen sin og sovne.
Hjernen min har ingen avknapp.
La oss gå tilbake til den andre tidslinjen.
Nå er vi i Tammerfors. Her skal jeg ha en gigg,
og så suser jeg i bilen til Tavastehus for en til. Ha det.
Jeg hadde opptrådt i Finland i flere år,
og det hadde gått veldig bra.
Etter hvert begynte jeg å lure på om Finland kanskje er litt lite.
I 2005 opptrådte jeg på engelsk for første gang.
En gang satt jeg på en restaurant, og en fyr ved nabobordet
fortalte helt elendige vitser.
Jeg fikk nok og gikk bort til fyren
og gjorde Heimlich-anti-joking-manøveren.
Omtrent halvparten av vitsene traff,
så jeg tenkte jeg kunne gjøre mer på engelsk.
Så det gjorde jeg, og det gikk bedre og bedre.
Så flyttet jeg til Los Angeles.
Et øyeblikk... Nå later jeg til å glemme noe.
Jeg har glemt noe, men hva?
Ja visst, jeg gikk jo hen og giftet meg!
Det er nok viktig. Er det det? Ja, det er det.
Det må jeg nok si noe om.
Faktisk tror jeg at jeg tekster henne og spør om hun vil si noe.
Hun heter Angelika.
KAPITTEL 4: MENTOREN
Jeg var programsjef og booket artister til en restaurant.
En komiker sa at vi burde starte en standup-klubb.
Det var ganske nytt i Finland.
Han foreslo en Ismo Leikola som åpningsnummer.
Jeg hadde så vidt sett ham på Hyppönen Enbuske.
Så møttes vi, og det sa klikk med en gang.
Reaksjonen min var: "Oi, for et geni!"
Ja visst, definitivt et geni...
- Og en helt! - Vi hadde en engangsaffære.
Det må ha vært fint å ligge med en helt!
Vi var gode venner i et år.
Etter et års vennskap ble vi sammen og ble et par.
Vi var faktisk et sånt power couple,
et kjent begrep i Amerika,
men ikke så etablert i Finlands vokabular.
Angelika og jeg ble en sammensveiset enhet.
Hun trodde på meg og støttet meg i alt i Finland,
og oppmuntret meg til å skrive på engelsk og søke jobb utenlands.
På dette stadiet av heltens reise dukker det alltid opp en mentor.
En figur som gir råd, hjelper og underviser helten,
men kan ikke gjøre oppgaven selv.
Frodo hadde Gandalv som mentor i Ringenes herre.
Vanligvis er de gamlinger med skjegg.
På den måten passer Angelika perfekt.
Heldigvis hadde hun ikke skjegg.
KAPITTEL 5: EVENTYRET BEGYNNER
2007 IRLAND
Apropos pikkskilt, så har vi litt av en ståpikk der.
Å, apropos?
Ingen andre snakker om dem enn deg.
Engelsk standup var inspirerende og spennende.
Ta godt imot min morsomme venn Ismo Leikola.
Vannflaskene har en best før-dato.
Vannet har sirkulert i fire milliarder år, og nå er det ødelagt.
Jeg opptrådte i London og Edinburgh, og giggene gikk veldig bra.
Det begynte å føles som en verdensherredømme kunne lykkes.
Så, i 2008,
hadde jeg mitt eget entimesshow på Fringe-festivalen i Edinburgh.
Jeg er Ismo fra Finland.
-Jippi! -Bu!
Takk.
Giggene gikk bra, og jeg fikk gode anmeldelser,
men salene var tomme.
Jeg opptrådte en gang for én person, en tysk turist.
Jeg delte ut flygeblader. "Kom og se Ismos show!"
Jeg prøvde å lokke to tilskuere.
Vi gjorde det dag og natt, vi gråt og var helt utmattet.
Ismo lå og gråt på sengen: "Satan, jeg orker ikke mer!"
Vi mistet penger, tid, energi og søvn.
Det var altfor stressende.
Jeg ville blåse i det internasjonale
og fokusere på Finland.
Dette er altfor vanskelig. Adjø.
KAPITTEL 6: GUDS HÅND
Angelika og jeg bygde et hus i Sibbo.
Vi designet det sammen for å ha det som hjem for resten av livet.
Det var kanskje i 2014.
Vi hadde bodd der i noen år, og jeg ryddet i buskene i hagen
og hørte på podkasten til en amerikansk komiker.
Det er ikke 2014 på ordentlig.
Det er ikke engang min hage, men det er busker her.
Uansett, i podkasten
diskuterte de amerikanske komikerne historien til standup og sånt.
Plutselig fikk jeg en veldig sterk visjon!
Som et varsel, en følelse av
at jeg burde være der, med de karene.
Som om hele universet plutselig hadde snakket til meg:
"Hva faen gjør du der?"
Hørte du? Hva faen gjør du der?
Som sagt, dette er ikke min hage.
De trærne er mine!
Omtrent et år senere skjedde det noe.
Noe utrolig.
Jeg reiste verden rundt
og så mange fantastiske komikere.
Jamie flyttet til USA som tenåring,
og nå er han rundt 104.
Han har fortsatt en lett aksent.
Jeg blir ikke kvitt aksenten, og jeg har bare vært her i noen år.
De klarer aldri å opptre i USA,
turnere verden rundt eller få internasjonalt omdømme,
fordi de bare er berømte i hjemlandet sitt.
Jeg tenkte på hvordan jeg kunne hjelpe dem.
I Laugh Factory fant vi på
"Verdens morsomste person"-konkurransen.
De lette verden rundt etter komikere,
og jeg tenkte: Hvorfor ikke?
Konkurransen foregikk på nettet, og jeg klarte meg greit.
Jeg kom til finalen. Det var jo kult!
Og finalen var i... oi da!
Hollywood. Ja visst. Hvor er passet mitt?
Dit kan man neppe ta VR-toget.
Fra hotellrommet til kveldens gigg.
Hvordan havnet jeg her?
Jeg kom meg hit på egen hånd,
men jeg har samtidig endt opp her.
Nå skal vi gå bak scenen.
Jeg motvirket jo ikke aktivt hendelsesforløpet
som førte meg hit.
Sånn rykkes helten hjemmefra og dyttes inn i løvens hule.
Jeg er så glad for å være her!
Det er ikke hver dag man kommer til Laugh Factory og Hollywood!
En stor applaus for Ismo!
ISMOS FINALEOPPTREDEN
I engelsk er det mange stumme bokstaver.
Dere skriver dem, men dere uttaler dem aldri.
På finsk har vi ingen sånne.
Her er en hemmelighet: De er unødvendige.
Hvis de ikke uttales, hvorfor skrive dem?
Det er sløsing med papir.
Men hvorfor har dere da ikke
også tall som ikke uttales?
De ville være mye nyttigere.
"Jeg skylder deg 75 dollar, men sjueren er stum."
Takk, jeg var Ismo fra Finland.
Folk over hele verden fikk stemme,
og det endte med at jeg vant hele sulamitten!
Det ga meg litt tro på at dette kunne fungere.
Der er reklamen min.
De så det samme som meg.
Han er lett å like, man vil klemme ham, han er morsom.
Det er det som har gjort ham
til komikeren han er i dag.
Han er godt likt over hele verden.
Ingen i Kuwait stemmer på en person de ikke liker.
Han fikk stemmer i Australia
og i New Zealand også.
Hvorfor? De så noe spesielt i ham,
de lo og likte det.
Jøss! En gamling kveles!
Hjelp ham, da!
Vent nå, det er jo Jay Leno!
Det er sånne ting han gjør.
Ismo legger merke til visse ting i USA som jeg oppfatter som selvsagte.
Jeg lurte på hvorfor jeg ikke hadde skjønt dem,
selv om de var rett foran meg.
Jeg er så vant til dem at jeg ikke merker det.
Det er morsomt at Ismo
og andre utenlandske komikere oppdager dem.
Hva har helten vår på hjertet?
Det er mulig at dette høres litt overdramatisk ut,
eller som rent tull.
Det føles som om Guds hånd eller skjebnen
plukket meg opp i Finland og slapp meg av i USA.
Jeg er ikke en fyr som pakker kofferten, flytter til et fremmed land
og banker på dører.
Jeg er ikke sånn. Jeg hadde aldri klart det.
Men noen ville ha meg hit.
Med fare for å høres mer dramatisk eller gal ut,
så tror jeg hele konkurransen ble arrangert for å få meg til Amerika.
Det er sånn det føles. Hørtes det rart ut? Vel, litt.
KAPITTEL 7: NYE UTFORDRINGER OG ALLIERTE
Helten vår finner nye allierte.
Luke Skywalker finner Han Solo,
prinsesse Leia og Chewbacca.
Vel, hva med meg? La oss se hvem jeg finner.
Det var desember 2015.
Angelika, jeg og hunden Kity pakket og bestemte oss for å dra til LA.
Der er Hollywood-skiltet.
Vi bestemte oss for å gi det seks måneder og se hvordan det går.
For et vakkert sted!
Hollywood var en drøm som gikk i oppfyllelse.
Vi ble ønsket velkommen av røde løpere, filmstjerner,
glamour, flotte fester og...
Ikke helt sånn.
Vi ble ønsket velkommen av telt, hjemløse og polikliniske pasienter
og gater med store hull å snuble i.
I går kveld ble en ubevæpnet svart fyr skutt her.
Nyhetene og politiet har vært her i hele dag,
og gaten er full av minnesskrifter.
Dette skjedde i går kveld her i Venice Beach, Los Angeles, California.
Da jeg flyttet fra Finland til LA,
var én ting kanskje ikke et kultursjokk.
Det var å gå og pisse.
Men å gå og drite var annerledes.
Alt var annerledes.
Noen ganger var skålen så full av vann
at ballene ble våte.
Trykk den inn.
Nå starter vaskemaskinen. Det er sånn man vasker her.
For det meste var jeg helt forvirret.
Alt var så annerledes: menneskene, skikkene,
omgivelsene, maten, oppkjøpene.
Kanskje jeg tør å mikrobølge gårsdagens kalkun.
Da Ismo kom hit,
svarte han på all søppelpost.
Han fikk flere hundre kredittkort.
Flere hundre kredittkort, ja...
Jeg sa at det bare var søppelpost.
I hjemlandet hans finnes det ikke søppelpost.
Kommer det et brev, svarer man på det.
Jeg har allerede støtt på språkproblemer.
Jeg fikk hoste, så jeg gikk på apoteket.
Jeg sa: "Jeg er her for cough. "
"Hva?" spurte han. "Jeg er her for cough. "
Han sa: "You fuck off!"
Ismos komikk er en av mine favoritter: fremmed i et fremmed land.
Ingenting er morsommere enn immigrantenes opplevelser.
Her er jeg en utenforstående språklig, kulturelt og geografisk.
Jeg er født i Finland og snakker finsk.
Men jeg har aldri tilhørt noen gruppe.
Jeg var en utenforstående i hjemlandet mitt også.
Han hadde karrierer i både USA og Finland,
så det var en ti timers tidsforskjell der han hoppet mellom to karrierer.
Samt krav fra begge sider: Kan han gjøre dette eller dette?
Ismo spurte meg om hva han burde gjøre.
Jeg kunne ikke ta avgjørelser for ham, men jeg ba ham tenke nøye over det.
Gjør du dette, hvor fører det hen, og for hvor lang tid?
Hvordan påvirker det varemerket ditt?
På grunnlag av dette burde han ta beslutninger.
Men til slutt handler det om magefølelsen.
Det er den som gjelder.
Ismo pleide å si at det var bra å ha to rumper i ilden.
Men iblant forvekslet vi de to.
Morn.
Så der var jeg, en komiker blant mange i LA-sirkuset.
Show etter show etter show.
Jeg er dårlig på nettverk.
Jeg drar ikke folk i ermet eller stikker foten i dørsprekken.
Jeg satset bare på showene.
I have to have a pea/pee.
Jeg prøvde å være morsommere, skrive morsommere, opptre bedre.
Og det gikk fremover.
Folk la merke til meg, etter showene kom det nye tilbud,
og der skjedde det samme, og så videre.
Mot slutten av året opptrådte jeg nesten daglig.
I helgene var det kanskje to, tre ganger om dagen.
De gikk bra, men de førte ikke noen vei.
Bortsett fra til nye, like gigger neste dag.
Og mitt sosiale liv var ikke særlig interessant.
Du skal sove i sengen!
Mesteparten av tiden var jeg hjemme med Angelika og Kity.
Livet mitt besto av skriving,
å opptre, forberede opptredener,
spille videospill og plukke opp hundebæsj.
3 DAGER TIL SPESIALINNSPILLINGEN
Noen dager før innspillingen
hadde jeg en gigg i Brea nær Los Angeles.
Da skjedde det noe forferdelig.
Danny fra New York skulle være med.
Han havnet i en ulykke.
Han mistet begge beina og hodet.
Legen skrev ut tre dager sykemelding.
Han kan vel ikke opptre da.
Nei, det var ikke så ille. Han fikk influensa.
Men han kunne ikke være med.
Vi lurte på hvordan vi skulle klare det.
Jesus frelste oss!
Jeg kom nettopp.
Altså, Jesus reddet oss.
Vi møttes da du nettopp hadde kommet.
Det første året du var her.
Du skulle til å gå på og lette etter scenen.
Jeg trodde at en turist lette etter dassen.
-Engelsken din var ok, men du var stiv. -Ja.
Jeg hørte at du skulle opptre. "Å nei."
Jeg tenkte at med den aksenten går det ikke bra.
Publikummet i USA er vanskelig.
Men du felte dem med to vitser.
Det er en Askepott-historie.
Du trodde at jeg hadde tatt feil dør.
Nettopp. Jeg trodde du hadde gått deg vill.
Og så rodde du båten i land!
Det verste var å måtte opptre etter deg.
Dette kan høres dumt ut, men når jeg får en idé,
må jeg tro at den er genial.
Ismos mor må ha fortalt ham
at hans påfunn er verdens beste.
Og Ismo trodde det.
I det sivile tenker Ismo mye frekkere og mer ekstremt.
På scenen må han dempe seg en anelse.
Han er redd for å bli mislikt.
Jeg må tro at verden trenger min idé.
Jeg vil tro at jeg erobrer komedieverdenen.
Jeg vet ikke om det er mulig,
men det er lett for meg å tro det.
Hvis jeg tror på det, kan det gå i oppfyllelse.
Når vi snakker om sex og reproduksjon for første gang med barna,
bruker vi metaforer. Vi snakker om...?
Fugler og bier!
Dere snakker om fugler og bier.
I Finland snakker man om blomster og bier.
Blomster og bier, fugler og bier.
Og det er der feilen sitter.
Jeg studerte begge metaforene nøye,
og jeg konkluderte med at fugler og bier-versjonen
er helt jævla idiotisk.
Blomster og bier er en fornuftig metafor.
Blomstene trenger bier for å formere seg.
Bien vil produsere honning,
så den flyr til en blomst,
og til en annen blomst, og en til...
Bien er en hore.
Nei da!
En annen blomst og en til...
Noen ganger to blomster samtidig.
Men fugler og bier...
Ingen fugl har noensinne knullet en bie.
Det tok sin tid å venne seg til underholdningsbransjen.
Det kom figurer imot som var... Hvordan skal jeg si det?
Underlige. Rare.
Noen utnyttet oss virkelig.
"Nå skal vi gjøre denne greia!"
"Det koster deg bare så mye, og så ligger hele verden åpen!"
Det var ikke verden som åpnet seg, men lommeboken.
Er man så begavet som Ismo,
i hvilken som helst bransje,
og man lander i Hollywood...
Haiene er de første som angriper.
Målet deres er å få tak i deg
og få deg til å signere en kontrakt med dem
før du får nok innsikt
eller blir kjent med de seriøse folkene
som viser deg hvordan forretningene egentlig gjøres,
og hvem som er svindlerne.
Noen er ordentlige agenter, og andre...
Faen, med sånne representanter
ville det ikke vært noen karriere.
Jeg tok alt dette litt for alvorlig.
Jeg var bekymret for neste gigg,
redd for at hvis ting gikk galt, ville alt være over.
Vi var på grensen av hva vi kunne holde ut.
Det føltes som om hodene våre skulle eksplodere.
Ja. Mange ganger tenkte vi seriøst på
å bare gi opp og flytte tilbake til Finland.
Men like mange ganger bestemte vi oss for å bli.
Vi hadde i det minste hverandre.
Det var oss to mot den store, stygge verden.
Jeg var også veldig naiv.
Jeg trodde at alt ville ordne seg til slutt.
Og det gjorde det.
Jeg er Gabriel Iglesias' manager.
Oppvarmeren hans, Martin Marino, var på Laugh Factory.
Han så Ismo og ringte meg dagen etter.
"Jeg så en veldig interessant komiker."
"Gå og sjekk ham." Så jeg gjorde det.
I England er den største æren å bli kalt "sir".
Som å være en ridder. Sir!
I Amerika er det noe annet.
Her, hvis du blir kalt "sir", har du gjort noe galt.
Sir...
Vent bak den gule streken.
Jeg ville jobbe med ham.
Endelig hadde vi noen som visste hvordan det skulle gjøres,
hvordan hele underholdningssirkuset snurrer.
Før jeg møtte Joe,
var jeg mange ganger nær ved å kaste inn håndkleet.
Ting førte ingen vei,
alt var bare tøft, vanskelig og stressende.
Takk, Joe, for at du kom inn i livet vårt!
Å ja, han kan jo ikke finsk.
Takk, Joe. Takk for at du kom.
KAPITTEL 8: DEN ULTIMATE ILDPRØVEN
Noen måneder etter at vi begynte å jobbe med Joe,
satt jeg hjemme i boblebadet i leilighetsbygningen.
Jeg slappet av om kvelden, og telefonen ringte. Det var Joe.
Han spurte om jeg satt, og jeg sa ja, i boblebadet.
"Gjett hva du gjør neste mandag", spurte han. "Hva da?"
"Conan," sa han. "Du er hos Conan på mandag."
Plutselig kom det noen ekstra bobler i badet...
Når jeg får en komikers settliste, leser jeg den og gir respons.
Noen vitser fungerer, andre ikke.
Denne prosessen kan vare i flere år før en komiker kommer med i showet.
Iblant kommer det noe helt unikt, som tilfellet med Ismo.
Ismo har bearbeidet settet så grundig at det ikke var noe å korrigere.
Han sendte settet sitt, og jeg lette bare etter en passende dato.
Samtalen kom en fredagskveld,
og jeg hadde to dager før mandagens innspilling.
Jeg hadde booket minst seks show rundt om i LA,
så jeg kunne øve på settet mitt mange ganger.
Så var det mandag, bursdagen min og alt!
En limousin hentet oss hjemmefra.
Så var det omtrent fem timer med venting og forberedelser
og nervøs tramping rundt.
Så var det min tur.
Han gjør sin senkveldsdebut: den veldig morsomme Ismo!
Ass betyr så mye at det er det vanskeligste ordet i engelsk.
Jeg har prøvd å skrive en ordbok om ræva.
Favoritten min er a grown-ass man.
Det viste seg å bety en voksen mann.
Hele mannen har vokst.
Ikke bare rumpa hans.
Hvis jeg sier at en bil er rask,
og du sier: "Rask, my ass."
Det betyr nei.
Den er ikke rask.
For å gjøre saken mer komplisert,
så kan ræva deles opp.
Er man helt ass, er man dum.
Men hvis man er half-ass...
Det betyr at man ikke konsentrerer seg.
For å dele det opp enda mer,
hvis man er a piece of ass,
så er man vakker.
Tusen takk!
Strålende!
-Takk, Conan. -Fantastisk!
Det var fantastisk!
Det var Ismo!
Nå skal vi ha Koskenkorva!
Så skjedde noe som ikke hadde skjedd meg tidligere i Amerika.
Jeg var ute og luftet hunden og...
Er du den rævfyren?
Conans sett var vellykket.
Det fikk 72 millioner visninger på nettet.
72? Hør her, Joe, det er allerede 100 millioner.
Jeg sjekket nettopp.
Det er det mest sette standup-klippet på Conan.
Verdensrekord og alle andre rekorder.
Noen måneder senere signerte jeg med en ny agent.
Ikke hvilken som helst agent, men det største byrået i Hollywood.
Creative Artists Agency, også kalt CAA.
Man må være nøye med forkortelsene i USA,
for det er veldig likt CIA,
et annet byrå som jobber med mer alvorlige saker.
Nå lurer dere sikkert på hva som skjedde med Joe.
Er han ute av bildet? Nei da. En manager er ikke en agent.
Folk spør ofte hva forskjellen er.
Det er for vanskelig å forklare.
Ja, på den lengre tidslinjen
er dette øyeblikket jeg møtte Gabriel.
Han har allerede sagt alt mulig, men det var her vi møttes først.
Kan du underholde 200 mennesker, 2000 mennesker eller 20 000 mennesker?
Noen mennesker kan det,
og de trives i slike omstendigheter.
Det oppdaget jeg straks hos Ismo.
Han tar sitt publikum, uansett hvordan det er.
Han erobrer sitt publikum, han har "det".
Gabriel inviterte meg som oppvarming på turneen hans.
Det er utrolig kult,
for han opptrer foran tusenvis av mennesker.
De opptredenene ga meg mange nye fans.
Det begynte å føles som om ingenting kunne stoppe meg.
Eller, kanskje, skal vi si...
En global pandemi?
Den kunne nok stoppe litt.
KAPITTEL 9: SJOKKET
KAPITTEL 9: STOPP
Pandemien ødela alt for praktisk talt alle,
og for meg også.
Men hvis du vil se noe positivt i det,
kunne jeg faktisk ta min første ferie
siden jeg begynte med komedie.
Hvis det kan kalles en ferie
å neurotisk vaske innkjøpene sine
og slåss om den siste dasspapirrullen i butikken.
Men det var så rart.
Plutselig kunne jeg ikke gjøre noe. Noe som helst.
Det var ganske fint, og heldigvis hadde vi noe å leve av.
Dagen pandemien ble kunngjort,
fikk Angelika plutselig en visjon om en bok.
Vi burde skrive en bok om erobringen av Amerika.
En strålende idé, og nå hadde vi jo tid til å gjøre det.
Greit, vi skulle være innelåst mellom fire vegger i all evighet.
Så jeg løp til datamaskinen.
Boken ble publisert våren 2021, og den ble en slags hit.
Vi snakket jo om at vi var et maktpar.
Fire måneder etter utgivelsen skilte vi oss.
Overraskelse!
Vi skrev boken i seks måneder, jeg opptrådte ikke,
vi bodde sammen, var for det meste inne,
og da innså vi
at vi ikke ville bo sammen eller være gift.
Så sånn var det.
Vi hadde diskutert og gått i parterapi,
og vi hadde lenge skjønt at vi hadde problemer.
Men da vi begynte å jobbe med tingene, kom en stor vending.
Når skal man diskutere forholdet
når man stirrer på antall følgere
som vokser en million i timen etter Conan.
Ja, nå skal vi jobbe med forholdet vårt.
Problemene vi prøvde å løse,
innså vi til slutt at ikke kunne løses.
Vi er et flott team som forfattere og kolleger,
men vi to som mennesker...
Og vi hadde ikke noe annet å gjøre enn å bli hjemme.
Det var vondt å innse det og akseptere det.
Livet kunne ikke fortsette slik.
Vi måtte skilles.
Først senere innså Ismo og jeg
at vi aldri hadde vært forelsket, men vi knyttet gradvis bånd
fordi vi var så like,
og vi satte pris på hverandre.
Alt forsvant, og jeg var i fritt fall.
Ismo hadde karrieren, karakteren og stemmen sin.
Det var vanskelig.
Vi er fortsatt gode venner,
vi støtter hverandre, vi er som familie.
Men det har ikke alltid vært lett.
Særlig når man sitter på dass og innser at man er tom for papir.
Og ingen andre er hjemme.
Jeg må lære meg å date igjen.
Jeg var singel for lenge siden, og jeg drev med finsk dating.
Finsk dating går ut på dette: Man drar til vinmonopolet
og håper at når man våkner om morgenen, ligger noen ved siden av.
2 DAGER TIL SPESIALINNSPILLINGEN
Vel, dette er Venice Beach i Los Angeles.
Vi filmet her,
og regissøren, en av de to,
jeg husker ikke hvilken, det var den lubne, tror jeg,
ba meg stå og se mot stranden.
"Vi filmer deg, du ser kjekk ut, damene vil like deg.
Bare se mot stranda.
Ikke se noe annet sted, bare den veien, vi filmer."
Hva i all verden?
Herregud! Hva i all verden?
Hei!
Hvordan klarte dere å ordne dette?
-Ikke si noe annet. -Milde makter!
Du ba meg besøke deg mange ganger, og nå er jeg her!
Ser man det! I går snakket vi om at du ikke har vært her.
Det har jeg ikke.
-Herregud! -Jeg er nesten like overrasket som deg.
Dette forventet jeg ikke!
Hvordan har du det?
-Det har vært en sprø uke. -Det kan jeg tenke meg.
Vi har gjort alt mulig interessant.
-Lørdagen blir spennende. -Gjett om.
Dette var en total overraskelse.
De klarte å holde det hemmelig i en måned.
Alle visste det: filmgruppen, vennene, alle andre enn jeg.
For en overraskelse. Og en herlig overraskelse!
-Der! -Jeg ser det.
-Hallo! -Jeg er manageren. Hyggelig.
-Velkommen tilbake. -Takk.
-Så kalde fingre du har! -Ja.
-Hei. -Jeg heter Troy. Hyggelig.
-Moren min. -Så hyggelig!
Hun har aldri sett showet mitt på engelsk, bare på finsk.
Det er alltid fint at du kommer og ser.
Jeg advarer deg, jeg kan snakke litt...
Du kan si akkurat hva du vil.
Jeg har aldri dempet meg, selv om du er på et show.
Noen vitser kunne oversettes, men de fungerer likevel ikke.
Det fins kanskje ikke engang riktig ord.
Ordspill er selvsagt uoversettelige, men selv om noe kan oversettes i teorien,
fungerer det noen ganger bare bedre på det originale språket.
-Forsvant i oversettelsen. -Ja.
Vitamin.
-Du er som... -Et annet vitamin.
Det var B12-vitamin. Det absorberes best oralt.
Jeg har flere vitaminer... Selvfølgelig, to er ikke nok.
Du får ikke sove etter alle de vitaminene.
Det er mange timer til vi skal legge oss.
Jeg har alltid tatt mye vitaminer og kosttilskudd.
Iblant spør noen om de hjelper, om de har noen effekt.
For å være ærlig har jeg ikke merket noen effekt.
Jeg har lagt merke til
at hvis folk her blir sinte på hverandre og krangler,
sier de noe om den andres mor.
Ikke om bråkmakeren, men om moren hans.
I Finland driver vi ikke med slike fornærmelser.
Hvis noen sa til en finne at mora hans er ei feit hurpe,
ville han sagt: "Hvordan kjenner du mora mi?"
En fyr skrek: "Mora di er ei hore!" Jeg svarte: "Nei, hun er farmasøyt."
Fyren sa: "Nei, hun er ei hore."
Jeg sa: "Jeg tror du bare gjetter."
Som mor er det vanskelig å forstå
at barnet ditt gjør så stor suksess.
Jeg ante ikke hvor populær Ismo er.
-Gutten var i fyr og flamme i kveld! -Gjett om.
-Det var et flott show. -Takk.
Jeg er så stolt av deg, for pokker!
-Hvordan er du så god? -Flott, takk, mamma.
Helt fantastisk.
Iblant er det litt bedre her enn i Jyväskylä.
Gjett om!
Jeg elsker Ismo og hans språkvitser.
-Helt strålende. -Han vender tilbake til tidligere temaer.
Tusen takk.
Vi bare lo og lo.
Det var veldig morsomt. Herlig å komme hit.
Jeg er immigrant selv,
så jeg kjenner igjen hans forvirring og hans forsøk på å tilpasse seg.
Så mange detaljer om
hvordan man oppfatter engelsk som en utlending.
Jeg liker alt!
Vi er italienere, så vi har opplevd det samme
der vi har lært engelsk og ledd.
Han er den første som gjør det morsomt.
Mange her har samme erfaring. Det er lett å kjenne seg igjen.
Engelsk er ikke morsmålet vårt heller,
så jeg forsto mange av poengene.
KAPITTEL 10: BELØNNINGEN
Etter pandemien begynte jeg å opptre igjen.
Først i Finland, så i USA, så overalt.
Ting gikk i riktig retning, og det ble bare større og større.
Og så kjempestort!
Dodger Stadium er en av de mest ikoniske idrettsarenaene.
Den rommer 50 000 mennesker.
Alle de store rock'n'roll-navnene,
Rolling Stones, Beatles, Elton John og Metallica.
Mange store stjerner har opptrådt der. Det er flott å være en del av det.
Men å være den første komikeren som opptrer der, det var heftig.
Jeg var på supermarkedet, dyttet på handlevognen min,
og jeg så Gabriel ringe. "Står til?" sa jeg.
"Står til?" svarte han.
Han spurte hva jeg gjorde den 7. mai.
Jeg sa jeg skulle se showet hans.
Han spurte om jeg hadde lyst til å være med i det store showet.
"Vel, hvorfor ikke", sa jeg.
Nei, vent nå. "Ja, for faen!" sa jeg.
"Visst faen vil jeg det!"
Som alltid i LA sendte de parkeringsinstruksjoner for stedet.
Men jeg er jo finne.
Hvis jeg skal gjøre et sånt show, tror de at jeg vil kjøre?
Neppe. Jeg gjør det motsatte av å kjøre. Jeg drikker.
Så jeg kjørte en el-sparkesykkel gjennom Los Angeles.
Hvis jeg skal opptre foran 45 000 mennesker,
vil jeg ikke krype til køys med en gang etterpå.
Jeg skal lære forkortelsene,
siden jeg bor her i landet med forkortelser.
Landets navn er en forkortelse, USA.
Det er det første hintet om
at det fins forkortelser her så det holder.
Men ingen her sier USA.
Folk sier bare US.
Hvem har tid til å si A?
Selv forkortelsen er for lang for dere.
Den beste måten å huske dem på er med en liten sang.
En sang med mange bokstaver, alfabetsangen.
Jeg endret den til forkortelsessangen.
ABC og NBC
HBO og MTV
PTSD
etter DMV
DUI
med SUV
IBS
og OCD
FYI: STD
Da jeg begynte med standup, trodde jeg det var en hobby,
noe du gjør i et tvilsomt hjørne av en bar.
Er dere klare for litt standup?
Jeg ante ikke at det kunne være så stort.
Takk, Dodger Stadium! Ha en fin kveld!
Giggen gikk jo bra, strålende.
Folk snakker fortsatt om den.
Jeg sa om to komikere i begynnelsen av karrieren, før de ble store stjerner,
at de ville bli stjerner. En av dem er Trevor Noah.
Den andre jeg sa det om, er Ismo.
Ikke film rumpa mi!
1 DAG TIL SPESIALINNSPILLINGEN
Gabriel ble med for å gjøre spesialen med meg.
Han produserer og regisserer den, og det er veldig kult.
Jeg er ikke nervøs for hvordan showet går, men settet har blitt bedre.
Jeg la til kroker og henvisninger.
Det kan alltid bli bedre.
Vet du hva som plager meg mest? Hver gang jeg har spilt inn en spesial,
så finner jeg alltid på noe nytt til neste show.
Det irriterer meg.
Jeg tror at er ikke tiden inne, så er den ikke det.
Jo flere opptredener du rekker før spesialen, jo bedre.
Jeg tenkte til og med
at i det andre showet tar jeg en drink.
Fint.
Hvis den første giggen går bra,
kan den neste være løsere, og kanskje jeg...
Hvis du etter det første showet synes at dette og dette var bra,
her trenger du hjelp, her gikk noe galt,
som skjer innimellom, da vet du hva som må fikses.
Føler du at du har mesteparten inne...
Bare du fokuserer på det som gikk galt,
og sørger for at det funker til slutt, da kan du ha det gøy.
Jobb først, så kan du leke.
Det er mottoet mitt. Jeg bare tenker her.
Jeg er så spent.
Dette er en rar klem.
Vi sees, Gabriel.
Hva heter stedet der man lager øl?
Bryggeri.
Halvparten av dere kan ikke engang si det.
Til slutt begynte jeg regelmessig å poste korte snutter på sosiale medier.
Og det fungerte.
Antallet følgere økte eksplosivt.
Det virker som den eneste måten å selge billetter på i dag.
Jeg begynte å få jobber her og der og Gud vet hvor:
Australia, New Zealand, Canada, Midtøsten.
Jeg hadde også min første Europa-turné.
Gjett hvilken by?
Det er London.
17 gigger og 12 fly på 14 dager.
Bagasje.
Kanskje mitt livs tyngste to uker.
Jeg prøver å sove her.
Rett under vinduet mitt.
KAPITTEL 11: FINALEMOTSTANDEREN
Så har vi selvsagt erkeskurken, finalemotstanderen.
Det er mange legendariske: Darth Vader, Sauron,
Voldemort, bergsrådet Tuura.
Men hva med i denne filmen?
Vi har en som er enda verre. Æsj!
Barn, lukk øynene.
Å jobbe med noe du ellers ville gjort, det er kult,
helt utrolig.
Men jeg tenker på komedie hele tiden.
Det året hadde jeg kanskje fem fridager.
Jeg var utslitt, helt utslitt.
Hjernen var en eneste tåke, og jeg ville ikke gjøre noe.
Jeg fikk ikke sove uten piller, og hjernen gikk på høygir.
Jeg holdt en gang på å bli utbrent, og symptomene virket like nå.
Han jobbet for mye, han reiste for mye,
og han holdt show selv om han ikke var frisk.
Han avlyste aldri en gigg. Han led, men opptrådte.
Så jeg er nok bekymret innimellom,
men når jeg spør ham, sier han alltid:
"Ingen fare, mor, jeg klarer meg."
Det må vel sies at jeg ikke alltid klarer meg.
Noe av det vanskeligste jeg prøver å lære,
er det magiske ordet "nei".
Det er vanskelig.
Det er show som må gjøres, og andre prosjekter,
og jeg blir alltid opprømt over ting.
Hyggelige folk spør meg om å bli med på kule prosjekter,
men jeg har ikke tid til alle, så jeg burde si nei.
Når jeg endelig klarer å si det,
er det folk som prøver å overtale meg.
Så gir jeg etter for presset,
og det er da alt går til helvete.
En av komikeres viktigste suksessfaktorer er oppofrelsen.
Man må ofre for suksessen. Det kan være familie eller venner.
Vil man lykkes med turnékomikk, må man være mye borte.
Når Ismo kommer til Finland, treffes vi, og det er hyggelig.
Men å være Ismos venn betyr at man blir en del av livet hans.
Det er som om han kjører i høy fart på motorveien,
og han er sint på de andre fordi de er dårligere sjåfører enn ham.
Hvis du vil henge med Ismo,
må du kjøre din egen bil ved siden av ham,
rulle ned vinduet og snakke,
eller egentlig ikke snakke, men høre på jobbsamtalen hans i to timer.
Så får jeg nok og tar neste avkjørsel og kjører hjem.
Ismos liv går man med på, men Ismo banker ikke på min dør
for å høre hvordan jeg har det, nei.
Men jeg vet det, og han vet det,
og det er oppriktig.
Ja, sånn er det sikkert.
Kanskje det er prisen jeg må betale for alt dette.
Jeg kunne ikke ane det på forhånd.
Ting går aldri helt som man forventer.
For eksempel, glamour er garantert en illusjon oppfunnet av noen.
Suksess er fint,
men i praksis er det bare å gjøre det samme i større skala.
Det vanskeligste er å nyte, enten livet eller hva som helst.
Jeg tror det er derfor folk drikker eller tar dop,
fordi det er så vanskelig å bare nyte noe.
Jeg vet ikke alltid om han liker å bli gjenkjent eller snakket til.
Ismo kom til Kuopio,
og vi dro til svømmehallen bare for å gjøre noe alminnelig.
Vi gikk inn
i en stor garderobe med mange mennesker.
Ismo ville ikke bli gjenkjent, så han dekket ansiktet med et håndkle.
Så det hang nedover.
Han dekket munnen og nesen med det.
Han var som en jævla hjort i billyktenes lys.
Det føltes...
For det første gir vi ikke opp, men svømmer selv om det virker vanskelig.
Men er det overhodet klokt at ens liv er sånn?
DAGEN FOR INNSPILLINGEN AV SPESIALEN
Har din venn eller kone søvnproblemer, vekk dem altfor tidlig.
Noen timer før de skulle våkne, åpne døren og vekk dem.
Så når de våkner, si dette:
"Ingen fare, bare sov videre du."
Takk, det er faktisk et godt råd.
Hvis du stapper dritten tilbake i ræva.
Det er...
Det er nesten like lett.
Teorien min er at folk som sovner lett,
bare er veldig, veldig, veldig dumme.
Ja, hvem er den siste motstanderen i denne filmen?
Jeg kan ikke gå, jeg er så sjenert. Alt er pappas feil.
Vel, det er mitt eget sinn.
Som alle interessante finalemotstandere,
er det mye godt i det.
Det er ikke bare en slemming, det er superkraften min.
Jeg har fått diagnosen ADHD, men først nylig i voksen alder.
Det hadde vært fint å vite det tidligere,
men fint at jeg vet det nå.
Det er vel en del av superkraften min.
Komediens svar på Albert Einstein.
Sinnet mitt tikker, hele tiden på vei mot nye ideer.
Men ulempen er at jeg sliter med å organisere ting,
som rom, tid og energi.
Universets byggesteiner.
Komedie-spesialen har vi planlagt å filme i mange år,
men noe har alltid kommet i veien.
Øyeblikket er skremmende fordi det er låst.
Det er viktig, for resultatet kan være en stor suksess.
Men enda viktigere, det er arven din,
noe som blir publisert og blir værende.
Det lever etter at du selv er død.
Spesialen ble laget her og nå, og den lever evig.
Til solen eksploderer.
Jeg tror jeg ringer Danny.
Hei, Danny.
- I dag er en viktig dag. -Ja.
Jeg vet ikke. Når vi begynner å filme, er det så...
Jeg er så bevisst på kameraene.
Der får man bare en eneste sjanse.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal begynne.
Jeg tviler ikke på at du vil lykkes.
Når du gjør det du gjør, klarer du det.
Du vil gjøre det bra, og så har du et flott produkt,
som du kan gi ut.
Jeg sjekker settlisten for hundrede gang.
Vi snakkes i morgen etter suksessen din.
Takk, Danny.
Jeg våknet i dag med sår hals.
Jeg har vært så stresset.
Jeg har nærmest levd på sovemedisin.
Det er så morsomt. I dag skjer det!
-Sånn er det. -Er du frisk og i godt humør?
-Nei, jeg har vondt i halsen. -Å, nei.
-Jeg har vært så stresset. -Stakkars deg.
Det er ikke farlig, stemmen er der. Jeg kjenner det bare litt.
-Det går i boks, det er sikkert. -Vel, bra.
Du skal få et lykkespark.
-Lykke til, elskling. -Takk, herlig!
Herlig er det!
-Hvordan går det? -Bra.
Tester: en, to.
-Introduserer du meg? -Jeg forteller noen ting i begynnelsen.
Burde jeg vite noe? Overrasker du meg?
Jeg skal ikke tulle med deg, men presentere deg pent.
-Bra. -Jeg skal ikke sabotere deg.
-En skikkelig skøyerstrek. -Nei da.
-Fortell alle vitsene mine. -Vær så god.
Jeg investerer ikke i tapere, så ingen fare.
Enkelte komikere er helt ulike på scenen og utenfor scenen.
Ismo er alltid Ismo.
Vi kan begynne tidligere også. Alle er her.
Jeg går uansett over tiden.
Jeg merket at han ofte hadde problemer med å møte mennesker.
Jeg fikk plutselig en følelse av
at noe plaget Ismo, men han fikk det ikke ut av systemet.
Jeg spurte om han ville gå og snakke med noen,
om det var noe han ville fortelle noen andre enn mamma og pappa.
Han sa det var greit.
Han gikk til psykolog fem ganger.
Han fortalte oss aldri hva de snakket om.
Jeg tror det hjalp mye, for da skjedde det noe i ham.
Han åpnet seg og fikk selvtillit.
Han gikk i andre på videregående, og de satte opp et skuespill.
Rektor viste oss til plassene våre og sa:
"Vi skal sette hovedrollens foreldre på første rad."
Blygheten hans var borte, og der spaserte han på scenen.
Det rystet nok ham, men også oss foreldre.
Er dere klare?
KAPITTEL 12: TILBAKEKOMST MED ELIKSIREN
Det vanskeligste med å flytte hit er språket.
Jeg trodde jeg kunne engelsk,
men her fant jeg ut at jeg tok feil.
Det er ord jeg trodde jeg kunne, men det gjorde jeg ikke.
Et ord jeg trodde var enklest, var også det aller vanskeligste.
Shit.
Jeg har følt meg som en utenforstående overalt,
men først nå har jeg innsett hvor mange utenforstående det er.
Sikkert flere en innenforstående.
Det er skitvanskelig.
Da jeg innså hvor mange betydninger det har, tenkte jeg: "Å, shit!"
Noen mennesker har flyttet fra et sted til et annet,
men veldig mange er utenforstående der de alltid har vært.
Da jeg begynte å gjøre standup i et fremmed land på et fremmed språk,
innså jeg ikke hvor mange som kjenner seg igjen.
Dritten min er alltid positiv og viktig.
Andres dritt er dårlig.
Jeg orker ikke dritten hennes.
Jeg må holde ut med dritten hans hver dag.
Rydd opp dritten din.
Men ikke rør dritten min.
Er jeg en piece of shit, er jeg dårlig.
En big piece of shit er enda verre.
En giant piece of shit er verst.
Men er jeg the shit, er jeg fantastisk.
Det er visst på tide å avslutte denne dritten.
Verdens mest talte språk er dritdårlig engelsk.
Jeg spår at neste steg er å bli superstjerne.
Han blir uslåelig. Når jeg ringer:
"Fluffy, jeg har ikke tid til å snakke,
jeg må underholde dronningen."
-Takk! -Det var så kult!
Livet er ikke rettferdig.
Men jeg synes det er mye mer rettferdig enn vi tror.
Uansett hva du har oppnådd, fått eller gjort,
har du de samme bekymringene som før.
Problemene er annerledes, men de er der.
Følelsene dine klarer ikke å skille dem.
Jeg ville ikke byttet livet mitt mot noe.
Dette er akkurat det jeg vil gjøre, dette er prima.
Jeg håper jeg lærer meg å nyte det.
Å nyte livet mitt og meg selv, det hadde vært fint.
Å kunne hvile, sove, sånne ting.
Hvilen må jobbes med,
men jeg har lært å nyte mennesker.
Faktisk
er det mulig at jeg nå liker mennesker
mer enn vitser.
Er jeg så sjenert lenger?
Jeg føler meg nok sjenert ennå, men kanskje det ikke er sant.
Kan dette være endringen
som har skjedd i helten vår gjennom denne filmen?
Altså i meg.
Ja, kanskje det.
Slutt. Se, nå er det slutt. Nå sluttet filmen.
Eller er den ferdig? Jeg snakker jo ennå, ikke sant?
Den slutter ikke før jeg er stille, det er sant.
Apropos å slutte.
Noen mennesker, når du snakker i telefonen med dem
og man burde legge på, så går det ikke.
Du sier: "Hei, jeg må gå."
De forstår ikke utsagnet. De tror det bare er et utsagn.
"Oi, må du gå, så bra, jeg burde også gå snart."
"Gjett hvor jeg skal. Snikk-snikk-snakk."
Nei, jeg må faktisk gå. "Jepp, sånn er det."
"Nok en ting om neste uke..." Nei, jeg må faktisk gå.
Nei, jeg må faktisk gå. Snakkes. Hei.
Ingenting annet hjelper enn røret i øret. Tut-tut-tut.
Flaks at de menneskene ikke jobber på alarmsentralen.
"Oi, foten din løsnet. Hør her, en gang hadde jeg foten i gips.
Alle signerte gipsen min. Det var så morsomt.
Tanten min hadde problemer med hoften.
Det er mye på gang, vet du." Oi sann.
Filmen skulle jo slutte for lenge siden,
men rulleteksten bare fortsetter.
Så offisielt fortsetter den ennå.
Rulleteksten er en del av filmen.
Mange reiser seg og går straks rulleteksten begynner.
Når filmskapernes navn endelig vises, stikker alle.
Ja, alle må selvsagt pisse, og derfor løper de.
Jeg ertet dere i starten, så unnskyld om dere måtte holde dere.
Blæren revner, tinningene dunker, og jekslene flyter.
Når jeg er tissetrengt, får jeg vondt i jekslene.
Jeg kjenner tissetrangen i kjeven.
I jekslene. Hånden opp om det er sånn for dere.
En gang trykket blæren så jeg ble helt nedtrykt.
Morsomt, ikke sant?
Jøss.
Men burde vi slutte nå?
Kinomaskinisten er fortsatt her.
Han kan ikke dra. Skiftet hans tok slutt for lenge siden.
Han ser sint ut. Vi sa at filmen varer i 90 minutter.
Han ringer fagforbundet: "Han babler ennå, den slutter ikke.
De sa 90 minutter, men nå er det 10 minutter over, for faen!
Jeg må hente ungene og følge kona til bussen.
Og rumpa mi flasser."
Det er et kinomaskinistproblem.
De svetter i rumpa, og de får mark og alt mulig.
Der sitter de hele dagen og ser på filmer.
De samme filmene. Hvor mange jævla ganger har han sett denne?
Det må jeg si, å se seg selv på skjermen,
med livet spredt ut i en dokumentar som denne,
det er ikke lett.
Det var flaut å se. Ok, noen fine øyeblikk også,
men faen heller, å se sitt eget liv spredt ut sånn.
Men den ble ok likevel.
Takk for at dere kom, velkommen tilbake.
Tilbake... Vel, dere kan jo se den igjen.
Eller så kan dere se en annen film. Det fins andre gode filmer.
Jeg kan ikke foreslå noen.
Nå ja, nå må vi nok gå.
Jaha, ja.
Nå skal det soves (pules). Soves (pules).
Nå er det slutt. Ha det.
Tekst: Aleksander Kerr Iyuno