Ärade människor, nu börjar filmen.
Det är väldigt spännande.
Kom ihåg att sätta mobilen på ljudlös. Om du inte redan har gjort det.
Tillika andra apparater, så de inte för oväsen.
Men själv får du nog väsnas, det är ju bara trevligt.
Du får skratta, applådera, gråta, bli rörd, snyfta,
vara så där att "oj, wow". Det är fint oväsen.
Det enda ljudet vi önskar att du inte för, är att diskutera.
Om du har kommit med en kompis, ids inte snarvla.
Inget sådant "Är det där samma typ som var där och då?"
Inget är intresserad av sådant och det kan du googla senare.
Koncentrera dig nu bara.
Måste någon ännu gå på dass,
är det för sent, det tidsfönstret är stängt.
Filmen har redan börjat, så du får lov att hålla dig.
Har du pissbrått, så nog harmar det. Tänk på en droppande kran.
Dripp, dripp, dropp, dropp.
Nej satan, nu fick jag själv pissbrått!
Nå, jag har sett början så jag går snabbt av och an.
Så där. Vad händer här riktigt?
Vad då för jävla manus? Det här är ju en dokumentär!
Har någon hittat på något, så nog är det jag!
Alltså här är två regissörer.
Konstig lösning. Jag rekommenderar inte.
Vem är huvudregissör då? De grälar väl hemskt hela tiden.
Hej, där är någon filur! Är det den där...?
Nå men det är ju jag! Den här filmen handlar om mig.
I huvudrollen och allt.
Eller borde det vara huvudpersonen? Stjärnan?
Nej, nu vet jag! Hjälten! Jag vill nog vara hjälte.
Tja, om jag skulle berätta något om mig själv
så är jag en blyg typ, jag är en blyg person.
Jag har aldrig startat en diskussion med en obekant.
Aldrig.
Utom på scenen förstås, men det är en helt annan sak.
Det är min favoritkomikform:
en främling i ett främmande land.
Hej. God afton.
Jag heter Ismo och är inte härifrån.
Jag är från Riverside.
Jag älskar Ismo. Språkvitsarna är dråpliga.
Det var en vits. Jag skojade.
Jag är lite längre ifrån, från Finland. Tjoho.
Så många detaljer om det,
hur man förstår engelska som en främling.
Han analyserar engelskan så man tänker:
"Hur jag inte jag tänkt på det?"
Hur kan det vara möjligt att en blyg, utomstående finne
plötsligt är i Amerika och sysslar med det här?
VÄRLDENS ROLIGASTE UTBÖLING
16. FEBRUARI 2024
KAPITEL 1: ETT VANLIGT LIV
Innan vi börjar rede ut det här blyghets- och främlingsmysteriet,
utnyttjande den kökspsykologiska forskningens senaste rön,
barndomsanlyser och liknande,
ska vi först se vad som händer just nu, i det här ögonblicket.
Backstage är väl hitåt? Utmärkt.
Jag ska precis uppträda. Det är inte vilket gig som helst
utan det allra första i New York, på en sådan stor och fin teater.
Slutsålt på New York City Town Hall. Gosse!
-Jag är nervös. När börjar vi? -20.10.
-Okej. -Det går bra. Ditt livs bästa show.
-Det kan ni citera. -Mitt liv tills vidare.
-Nästa veckoslut borde vara ännu bättre. -Visst.
-Du är helt makalös. -Det går bra, Ismo.
Tackar. Den sista vitsen är från röven.
-Vet inte ens hur den slutar. -Shit.
Jag träffade honom i LA då han vann
Världens roligaste person-tävlingen.
Jag hatade honom redan.
Jag skulle aldrig tycka om honom.
Men han var den skojigaste, trevligaste karln.
Nu är jag lycklig över att vara hans vän.
Jag har följt honom från början och ända hit.
Jag har äran att presentera Ismo!
Det är min första show på en teater i New York!
I Europa brukar man säga:
lyckas du i New York, lyckas du var som helst.
I Finland sägs det: lyckas du i Helsingfors,
lycka till i New York.
Amerikanerna är ett uppspelt folk.
I Finland är vi ett nedslaget folk.
Jag bokade tandläkartid. De sände ett mejl:
"Vi är alldeles överväldigade,
för att du kommer till tandläkaren."
Så jag avbokade.
Jag trodde jag kunde engelska bättre
innan jag flyttade till Amerika.
Jag trodde jag talade engelska rätt bra.
Allra svårast visade sig ett ord,
jag ansåg vara det lättaste. Shit.
Det visade sig, att jag inte fattar ett skit.
17. FEBRUARI 2024
Det här är alltså Danny, killen som var konferencier på mitt gig.
Han medverkar på några andra gigs och hjälper mig förbereda mig
för min första engelskspråkiga komedispecial som spelas in om en vecka.
Folk förstår knappast
hur viktig en special är för en komiker.
Det är som ett album för en musiker.
Det är att publicera eget material.
Åratals arbete kulminerar i en aftons show.
Men musikerna kan jobba på en skiva i studion i många år.
De kan slipa allt tills det är perfekt.
För oss ska allt gå in med en gång.
Tänk om Pink Floyds Dark Side of the Moon
hade spelats in på en enda konsert
och den vore där, utan korrigeringar.
Det är fullt möjligt att en special ses av
bara 10 personer och inget mer händer.
Tonvis med specialare ligger begravda i olika streaming-tjänster.
-Jag lyckades själv göra det. -Grattis!
För en komiker som Ismo är en egen special oerhört viktig.
Det här är alltså Gabriel Iglesias eller Fluffy
och han är en riktigt stor komiker. Så fint att han är med och berättar.
Värdesätt det, för det gör jag åtminstone.
Han behöver det,
för det förstärker hans verk och ryktbarhet.
Hans namn säljer redan biljetter,
han är redan rätt berömd, men man vill se mer av honom
än bara några minuters snuttar.
Tack för det, Gabriel. Då går vi vidare.
Nej, det gör vi inte heller! Vi går bakåt.
Vi backar ordentligt. Vi ska riktigt spola bakåt.
Långt bakåt. Där är jag alldeles liten.
Där är jag precis nyfödd. Mamma hjälpte mycket med det.
Platsen heter Kuohu, en liten by nära Jyväskylä.
Eller by och by, nog fanns där någon handelsbod.
Idag finns där bara en väg.
Min familj bestod av mamma
och här är pappa. Han säger inget i den här filmen.
Vi hade nog tänkt fråga honom men vi insåg att han inte är i livet
och det hade varit ett digert projekt att gräva upp honom.
Sedan var det vi barn och en hund kom i något skede.
Sedan hade vi höns, fem stycken.
Bilen var en SAAB 96:a.
Ett ögonblick... Är inte det här lite tråkigt?
Onödiga fakta. Inte måste ni veta allting. Vänta lite...
Här är mamma. Mamma säger mycket. Hon tycker om att prata.
Han klättrade. Överallt han bara kom åt. Grym fart på.
Alltid var han full av blåmärken och bulor i huvudet.
Vi tänkte att pojken borde gå med en hjälm.
Trevligt att höra. Tack, mamma.
Då jag var liten, sa mamma alltid att tallriken måste alltid ätas tom,
för att folk svälter i Afrika.
Så att jag åt. Mycket.
Då jag växte lite, började jag fundera:
Hur har jag hjälpt?
Hur har jag underlättat läget i Afrika?
Nu har jag en aning övervikt.
Jag hoppas de är nöjda.
23. DECEMBER 2023 KUOHU, ISMOS BARNDOMSHEM
Så mycket det har snöat. När har du varit här senast?
I fjol somras.
Man kommer runt här via köket, så vi kutade alltid runt här.
Barndomen i Kuohu var nog härlig.
Det var jag, lillebror och två kompisar som bodde nära.
Det var vi fyra som höll på, lekte och spelade,
filmade tokiga videor.
Och vi var bara oss själva, som i vår egen bubbla.
Det här går extrasnabbt.
Där är jag också en hjälte, med slängkappa på.
I våra filmer var jag i huvudrollen, så att säga utan undantag.
Till hjältens roll hör en sorts hjälteresa.
Det är en modell som går genom alla stora berättelser i alla tider.
Från Moses till Harry Potter.
Hjältens resa är uppdelad i 12 avsnitt.
Fast jag vet inte om det gäller för min berättelse.
Ganska långsökt kanske, men inte vet jag.
Ja, sedan i något skede måste man börja skolan.
Nej helvete, jag tyckte inte om blotta tanken ens.
Där var ju människor, obekanta människor ännu till.
Så var vi i skolan, vi hade biologilektion.
Läraren berättade om människans evolution.
En liten kommentar; den här klassen är den jag faktiskt gick i som liten.
Men människorna här är nutida barn.
Det här är tillspetsat med filmens metoder.
Där var en bild av homo habilis och homo erectus
och neanderthal-typen och alla de andra filurerna.
Jag markerade och frågade läraren "Ett ögonblick,
men vem av dem är den där Adam?"
Alla andra började skratta.
Inte frågade jag på skämt utan helt på allvar.
Jag tänkte att det var bättre att vara tyst och iaktta andras stollerier
och sedan t.ex. anteckna dem om man inte vågar säga dem högt.
Jag sa en gång åt mamma att pojkarna retas och kastar sten.
Mamma sa bara "att låt gå in genom det ena örat
och ut genom det andra". Det var ett helt skit råd, det.
Blyg, visst. Han var alldeles otroligt blyg.
Att börja skolan gjorde nog honom väldigt nervös.
Jag tyckte att blygheten bara ökade och ökade.
Då han var 15 år, det var fredagskväll och hans vänner
drog ut på stan för att träffa kompisar,
stannade Ismo hemma, kastade sig på sängen och grät.
"Varför går du inte ut med de andra?" frågade jag.
"Jag kan inte för att jag är så blyg och det är pappas fel."
"Pappa är blyg och så blev jag också blyg."
KAPITEL 2: KALL TILL ÄVENTYRET
Hej, en grej om den här filmen!
Här löper alltså två tidslinjer, som går i kors.
Det är säkert självklart för nästan alla.
Men det kan hända att någon stuvare tittar... eller dumbom.
Vi hann med tåget, vi är där i tid. I god tid.
On time, at time, in time...
Svårt att veta vilket det är.
De är de tre svåraste engelska orden:
-At, on och in. -Jaså?
Man vet aldrig. At eller on the seat.
I tåget eller på tåget, on the plane men in the train.
Roligt. Har du tagit upp det på scenen?
Jag har imprat. Jag borde skriva ett skämt.
Jag har ibland improviserat,
om jag rör ihop dem mitt i en vits, då slutar jag och klagar om det.
De orden är så svåra.
-Nu är vi på tåget. -På väg till Washington.
Har du uppträtt där förut?
-Några gånger. -Vi talar om gårdagens gig.
Jag är inte helt nöjd med alla bitar ännu.
Vi bommade några hänvisningar.
Säger någon att mor din är en hora,
säger jag att hon faktiskt är tandläkare.
Jag säger alltid tandläkare. Det är bara roligt.
Men jag har också tidsbokningsvitsen,
och det blir lite... -För många tandläkare?
Men jag hittar inte på ett annat lika roligt yrke.
Var sa du att den är tidigare?
De är överväldigade för min tidsbokning.
Exakt. Farmaceut? Eller revisor?
En farmaceut låter bra.
Intressant att du uppträder i Washington, fast du inte alls skämtar om politik.
Politisk humor är ofta inte så kreativ.
Det är att driva med partiet, du inte gillar.
Samma skämt upprepas alltid.
Jag vill berätta nya vitsar, som jag hoppas ingen har hittat på.
Jag följer inte ens med politiken så, att jag kunde hitta på något nytt.
Jag följer egentligen inte alls,
det är inte riktigt min grej.
Om folk säger att de har shit to do, har du ingen aning om vad de ska göra.
Det kan vara skattedeklarationen
eller så ska de snorta kokain.
Allt utom en sak.
Ironiskt nog, säger ingen någonsin
att de har shit to do, då de går på byttan.
Utom jag.
Mitt livs största besvikelse var
då jag någon gång i tonåren insåg
att vuxna faktiskt inte har en aning om vad livet handlar om.
Vad är livet? Vad är meningen med det?
Varför är vi här? Vad handlar allting om?
På något sätt hade jag alltid trott att det där vet ju alla.
Eller somliga i alla fall. De vuxna måste ändå veta.
Men så visade det sig att inte en enda jävel vet något!
Nå rövsvett ändå... Måste man reda ut allting själv?
Ismo tänker mycket och han tänker högt.
Han analyserar konstant det engelska språket.
Så verkar det åtminstone för en engelskatalande jänkarkomiker.
Jag vet inte hur han jobbar på finska.
På engelska är han väldigt metodisk
och dissekerar språket så att det irriterar,
att jag inte kom på det själv.
Jag har alltid tyckt om ordlekar.
Då jag läste skämttidningar och serier,
älskade jag alltid verbalhumor.
Ordlekar och fåniga poänger tyckte jag var helt geniala.
Jag ser Ismo som komedins Albert Einstein.
En galen vetenskapsman, som löser komikens gåtor som matematik.
Han omformar ord och byter ordföljden,
så berättelsen och poängen blir bättre.
Därför är han komedins Einstein.
Jag kom in på universitetet och började studera fysik.
Det måste medges, orsaken till att jag sökte in
var nog inte att jag ville bli fysiker eller något i den stilen.
Jag var egentligen mycket mer intresserad av övernaturliga fenomen,
paranormala funderingar och den där meningen med livet.
Jag tänkte att lär jag mig fysik och naturvetenskaper,
kan jag studera allting på allvar och faktiskt lösa livets mysterium.
Men rätt snart visade det sig att inte var fysikstudierna
och integralkalkylerna till väldigt stor nytta.
I mina häften hade jag nog fysikkalkyler och allt möjligt
men mest fanns där vitsidéer
och en massa streckgubbar som slogs med varann.
Och kossor med stora, ångande skithögar bakom dem!
Inte funkar standup i Finland. Standup luktar Amerika.
Som att längdhopp luktar idrott.
Det här är Teemu Vesterinen. Han tog standup till Jyväskylä.
Han startade en månatlig klubb på restaurang Ilokivi.
Det var ett fenomen. Det gav en fin känsla av
att vi gör något för första gången i landet, i den här stan
och att vi kan göra vad som helst.
Utan det, vet jag inte när jag hade börjat med standup. Eller hade jag alls?
Jag hade suttit på ölkrogen och tänkt att någon gång kunde man göra något...
Ismo kom med efter att i ett års tid ha suttit i publiken
och tydligen sett varje show
och han hade funderat ut sin egen grej.
Redan i barndomen hade han spexat och gjort komikgrejer.
Han märkte att det här vill han göra och kom och frågade
om han fick uppträda och förstås fick alla som verkade nästan kloka
för vi behövde ju hela tiden nya nyllen.
Mitt första gig var här, precis här.
Var jag nervös? Att jag var! Förfärligt nervös.
Samtidigt tänkte jag att jag inte hade något att förlora.
Inget att förlora, bara allt att vinna.
De anmälde mig, jag vankade hit fram och sa:
Hej, jag heter Ismo och är son till en läkare.
Då jag hämtade hem en flicka frågade jag
"Har du varit här förut?"
"Var så god och klä av dig."
"Lägg dig på rygg och säg: Aaaa..."
"Följande."
Han gjorde sitt första gig och han var väldigt bra.
Så bar det av raka vägen för Ismo.
Han berättade efteråt: "Jag fick folk att skratta."
"Det kändes så bra."
Det var mitt livs allra finaste känsla.
Det, att jag tar saker bokstavligt och hittar på vitsar om det
och att folk skrattar åt dem,
därför som jag har tänkt dem roliga, det är hela poängen!
Där flög studierna ut genom fönstret.
Det här var livets fullkomlighet.
Så har vi det här styckmordet.
I början brukade jag följa hans show från den bakersta raden.
Han drog en vits om ett styckmord
med några snabba poänger och tvetydigheter.
Det är en trist historia men måste ju komma ihåg
att styckning måste man lära sig från barnsbenen.
Man måste hålla huvudet kallt.
Man får inte ha tummen mitt i handen.
En jävla massa poänger i följd och 300 åskådare går "wow!"
i exakt samma rytm och skrattar.
Hela gänget vek sig av skratt samtidigt.
Jag tänkte bara att fittan vilken kraft och energi!
Den här vitsen brukar klyva folk itu.
Standup var som en drog.
Jag ville bara göra det så mycket som möjligt, hela tiden, mer och mer.
Att göra komik blev det viktigaste i mitt liv.
Jag tycker mer om vitsar än något annat.
Till och med mer än om människor.
-Kör hårt, Ismo! -Tackar.
Var är Ilari? Han borde redan vara på scenen.
-Är allt som det ska? -Ja, ja.
Det enda ni egentligen måste veta om min tidiga komikerkarriär är,
att efter det första året började jag inse att det här kan faktiskt försörja en.
Det andra året släppte de mig in på TV.
Hyppönen Enbuske Experience-talk show.
Jag gjorde en några minuters snutt varje vecka.
Då började folk redan känna igen mig.
Vår hårfagre korrespondent Ismo Leikola är nu i Jyväskylä.
Ismo, hur är läget just nu?
Jag tänkte behandla två allvarliga problem
som handlar om att gå på bio.
Nämligen, man får alltid pissbrått på bio.
Jag har bevisligen kunnat hålla mig i två timmar
men chansen att det sammanfaller med en film är liten.
Ta till exempel Sagan om ringen: tre och en halv timme!
Och en uppsjö scener med vattenfall.
KAPITEL 3: TVEKSAMHET
Det är svårt att förklara hur viktigt det är för mig att vara rolig.
Det är en allvarlig sak.
Det är för mig det allra viktigaste värdet.
Om jag hittar på något roligt,
är det mycket svårt, nästan omöjligt att inte säga det högt
fast risken finns att det sårar någon eller förstör stämningen.
Men har jag hittat på något tokigt, en rolig grej, måste den komma ut.
Jag har offrat saker på rolighetens altare.
Romantiska stunder och annat.
FLYGET WASHINGTON DC - LOS ANGELES
5 DAGAR TILL SPECIALENS INSPELNING
SITT INTE PÅ BANDET
Om man grälar med någon här, och vill förarga motparten ordentligt,
har jag märkt att man säger något elakt om den andras mamma.
Jag flög precis in från Washington.
I New York och Washington sålde vi de stora teatrarna slut.
Fantastiska gigs, stående applåder.
Jag fick nya idéer om det, hur jag kan göra setet ännu bättre.
Jag hittade på fler små tillägg till vitsarna
och några större under veckoslutet.
Setet är nu ännu bättre än för tre dagar sedan.
Men jag är trött.
På söndagens gig glömde jag för ett slag vart jag sedan var på väg.
Jag måste tänka efter och kolla listan.
Det händer sällan, men igår gick det så.
Var det igår? Det var. En lång dag.
Svårt att minnas att det var igår.
Igår var jag först i Virginia, sedan i Washington och nu i LA.
Fan ändå! Jag gäspade och smittade mig själv!
Är det ens möjligt? Det här är en ändlös häxcirkel.
Jag har svårt att sova, för att hjärnan går alltid på övervarv.
Jag hittar alltid på idéer eller olika bekymmer.
Jag förstår inte hur somliga människor
bara kan koppla av hjärnan sin och somna.
Min hjärna har ingen avbrytare.
Vi återvänder till den andra tidslinjen.
Nu är vi i Tammerfors. Här ska jag dra ett gig
och sedan susar jag i bilen min till Tavastehus för ett till. Hejsvejs.
Jag hade uppträtt i Finland redan i flera år
och det hela hade gått riktigt fint.
Småningom började jag fundera om Finland kanske är en aning litet.
Året var 2005, då jag uppträdde på engelska för första gången.
Jag satt en gång på krogen och en kille i bordet bredvid
drog hela tiden så eländiga vitsar.
Jag fick nog och gick fram till killen,
och gjorde Heimlichs anti-joking-manövern.
Jag skulle säga att omkring hälften av skämten träffade,
så jag tänkte att kanske jag kunde göra mer på engelska.
Nå, jag tog och gjorde och det gick bättre och bättre.
Sedan flyttade jag till Los Angeles.
Ett ögonblick... Nu tycks jag glömma något.
Jag har glömt något men vad?
Javisst, jag gick ju och gifte mig!
Det är nog en viktig sak. Är det? Ja, det är.
Det måste jag nog säga något om.
Faktiskt tror jag att jag textar henne och frågar om hon vill säga någonting.
Hon heter Angelika.
KAPITEL 4: MENTORN
Jag var programchef och bokade artister till en restaurang.
En komiker sa att vi borde starta en standup-klubb.
Det var ännu ganska nytt i Finland.
Han föreslog en Ismo Leikola som öppningsakt. "Har du hört?"
Jag sa att jag hade sett en glimt av honom på Hyppönen Enbuske Show.
Så träffades vi och det klickade nog genast.
Min reaktion var "Oj, vilket geni!"
Visst, definitivt ett geni...
Och en hjälte! - Vi hade en engångsaffär.
Det måste ha varit snyggt att komma på en hjälte!
Vi var goda vänner i ett års tid.
Efter ett års vänskap började vi sällskapa och blev ett par.
Vi var faktiskt ett sådant där power couple,
en bekant term i Amerika,
men inte så etablerad i vokabulären i Finland.
Angelika och jag blev en väldigt tät enhet.
Hon trodde på mig och stödde mig i allting i Finland,
uppmuntrade mig att göra material på engelska och söka mig utrikes.
I det här skedet av hjältens resa dyker det alltid upp en mentor.
En figur som ger råd, hjälper och undervisar hjälten,
men kan inte göra själva resan för hjälten.
Frodo, han hade Gandalf som mentor i Sagan om ringen.
Oftast är de sådana där gamla skäggisar.
På det viset passar Angelika perfekt där.
Till all tur hade hon inte skägg.
KAPITEL 5: ÄVENTYRET BÖRJAR
2007 IRLAND
På tal om kuksignaler har vi något till ståfräs där.
Jaså, på tal om?
Ingen annan pratar om dem än du.
Standup på engelska var så inspirerande och spännande.
En applåd för min rolige vän Ismo Leikola.
Vattenflaskorna har ett bäst före-datum.
Vattnet har cirkulerat i fyra miljarder år och nu är det förstört.
Jag uppträdde i London och Edinburgh och gigen gick väldigt bra.
Så det började kännas att en världserövring kunde lyckas.
Sedan, år 2008,
tog jag min entimmesshow till Fringe-festivalen i Edinburgh.
Jag är Ismo från Finland.
-Hurra! -Bu!
Tackar.
Gigen gick bra och jag fick hyfsade recensioner
men salongerna var praktiskt taget tomma.
Jag uppträdde en gång för en person, en tysk turist.
Jag delade ut flygblad. "Kom och se Ismos show!"
Jag försökte locka ens två åskådare.
Vi gjorde det dag och natt, vi grät och var helt utmattade.
Ismo låg och grät på sängen: "Satan, jag orkar inte längre!"
Vi förlorade pengar, tid, energi och sömn.
Det var på tok för stressande.
Jag tänkte att jag struntar i det internationella
och koncentrerar mig på Finland.
Det här är på tok för svårt. Ajöss.
KAPITEL 6: GUDS HAND
Angelika och jag byggde ett hus i Sibbo.
Vi designade det tillsammans till vårt hem för resten av livet.
Året var kanske 2014,
vi hade bott där några år och jag rydjade i buskaget på bakgården
och lyssnade på en amerikansk komikers podcast.
Alltså, nu är det inte 2014 på riktigt.
Det här är inte min gård, men här finns ett buskage.
Hur som helst, i den där podcasten
diskuterade de amerikanska komikerna standupens historia och sådant.
Plötsligt fick jag en väldigt stark vision!
Som ett varsel, en känsla av
att jag borde vara där, med de där grabbarna.
Som om hela universum plötsligt hade talat till mig:
"Vad fittan gör du där?"
Hörde du? Vad fittan gör du där?
Som sagt, det här är inte min gård.
De där träden är mina!
Ungefär ett år senare hände något.
Alltså något otroligt.
Jag reste jorden runt
och såg olika, strålande komiker.
Jamie flyttade till USA i tonåren
och nu är han omkring 104.
Han har ännu en lätt accent.
Jag blir knappast av med min accent och jag har bara varit här några år.
De lyckas aldrig uppträda i Förenta staterna,
turnera världen eller få internationellt rykte,
för att de är berömda bara i sina hemländer.
Jag funderade hur jag kunde hjälpa dem ut.
Inom Laugh Factory hittade vi på
Världens roligaste person-tävlingen.
De spanade världen runt efter komiker
och jag funderade, varför inte?
Tävlingen gick på nätet och jag klarade mig skapligt de första ronderna.
Jag kom till finalen. Det var ju snyggt och häftigt!
Och finalen gick ju i... oj då!
Hollywood! Just så. Var har jag passet?
Dit kan man knappast ta VR:s tåget.
Från hotellrummet till kvällens gig.
Hur hamnade jag riktigt här?
I princip tog jag mig hit på egen hand,
men å andra sidan hamnade jag på något vis här.
Nu ska vi gå backstage.
Inte motverkade jag ju aktivt den händelsekedja
som förde mig hit.
Så där rycks hjälten hemifrån och knuffas in i lejonkulan.
Jag är så förtjust över att vara här!
Inte kommer man varje dag till Laugh Factory och Hollywood!
En ordentlig applåd för Ismo!
ISMOS FINALUPPTRÄDANDE
VÄRLDENS ROLIGASTE PERSON -TÄVLINGEN
I engelskan finns en massa stumma bokstäver.
Ni skriver dem nog, men ni uttalar dem aldrig.
I finskan har vi inga sådana.
Jag berättar en hemlighet: de är onödiga.
Om de inte uttalas, varför skriva dem?
Det är slöseri med papper.
Men varför har ni då inte
också siffror som inte uttalas?
De skulle vara mycket nyttigare.
"Jag är skyldig dig 75 dollar, men sjuan är stum."
Tack, jag var Ismo från Finland.
Folk kring hela jorden fick rösta
och det råkade sig så att jag vann hela klabbet!
Nog gav det en smula tro på att det här kunde funka.
Där är min reklam.
De såg det samma som jag.
Han är lätt att tycka om, man vill krama honom, han är lustig.
Det är det som har gjort honom
till komikern han är idag.
Han är omtyckt i hela världen.
Inte röstar någon i Kuwait på en person de inte tycker om.
Han fick röster i Australien
och i Nya Zealand också.
Varför? De såg i honom något speciellt,
de skrattade och gillade det.
Jösses! Någon gamling storknar!
Hjälp honom då!
Vänta nu, det är ju Jay Leno!
Det är sådana saker han gör.
Ismo märker vissa saker i USA, som jag uppfattar som självklarheter.
Jag undrade varför jag inte har fattat dem,
fast de var där rätt inför mig.
Jag är så van vid dem att jag inte märker.
Det är roligt att Ismo
och andra utländska komiker upptäcker dem.
Nå, vad har vår hjälte nu på hjärtat?
Risken finns att det här låter en aning överdramatiskt,
som rent strunt eller bara fånigt.
Det känns som om Guds hand eller ödet
nyss plockade upp mig i Finland och släppte ner mig i USA.
Jag är inte den som bara packar väskorna, flyttar till ett främmande land
och börjar knacka dörr.
Jag är inte sådan. Det hade jag aldrig klarat av.
Men någon ville ha mig hit.
Med risk för att låta ännu mer dramatisk eller galen,
men jag tror att hela tävlingen ordnades för att få mig till Amerika.
Så känner jag det ibland. Lät det bortblandat?
Nå, lite.
KAPITEL 7: NYA UTMANINGAR OCH ALLIERADE
Vår hjälte hittar nya allierade.
Luke Skywalker, han hittar Han Solo,
prinsessan Leia och Chewbacca.
Nå men jag då? Vi ska se vem jag hittar.
Då var det december år 2015.
Angelika, jag och hunden Kity packade och beslöt att åka till LA.
Där har vi Hollywood-skylten.
Vi beslöt att ge det hela sex månader och se hur det går.
En vacker plats!
Vi kom och Hollywood var som en dröm.
Vi välkomnades av röda mattor, filmstjärnor,
glamour, fina fester och...
Inte riktigt så.
Vi välkomnades av tält, hemlösa och öppenvårdspatienter
och gator med satans stora hål att snubbla i.
Igår kväll blev en obeväpnad svart kille skjuten här.
Nyheterna och polisen har snurrat här hela dagen
och gatan är full av minnesskrifter.
Det här hände igår kväll här i Venice Beach, Los Angeles, Kalifornien.
Då jag flyttade från Finland till LA,
var en sak kanske inte en kulturchock.
Det var att gå och pissa.
Men att gå och skita var annorlunda.
All var annorlunda.
Ibland var byttan så full av vatten
att pungarna blev blöta.
Tryck in den.
Nu startar tvättmaskinen. Det är så man bykar här.
För nästan det mesta var jag totalt bortblandad.
Precis allt var så annorlunda; människorna, sederna,
omgivningen, maten, uppköpen.
Kanske jag vågar mikrovåga gårdagens kalkon.
Då Ismo kom hit,
svarade han på vareviga skräppost.
Så han fick hundratals kreditkort.
Hundratals kreditkort, visst välan...
Jag sa, Ismo, de där breven är skräppost.
Men i hans hemland finns inte skräppost.
Kommer ett brev, besvarar man det.
Jag har redan stött på språksvårigheter.
Jag fick hosta så jag gick till apoteket.
Jag sa: "I'm here for cough."
"Vad?" frågade han. "I'm here for cough."
Han sa: "You fuck off!"
Ismos komik är en av mina favoriter, främlingen i ett främmande land.
Inget är roligare än immigranternas upplevelser.
Här är jag en utomstående språkligt, kulturellt och geografiskt.
Jag är född i Finland och talar finska.
Men jag har aldrig tillhört någon grupp.
Jag var en utböling också i mitt hemland.
Då hans karriär startade i Amerika hade han sin karriär i Finland,
så det blev en 10 timmars tidsskillnad då han hoppade mellan två karriärer.
Samt kraven från bägge håll, kan han gör det här eller det där
och Ismo bad om min åsikt om vad han borde göra.
Jag kunde inte fatta beslut för honom men bad honom att fundera noga.
Gör du det här, vart leder det och för hur lång tid?
Hur påverkar det ditt varumärke?
På basen av de här frågorna borde han fatta sina beslut.
Men sist och slutligen handlar det om magkänslan.
Det är den som gäller.
Ismo brukade säga att det var bra att ha två arsel i elden.
Men ibland visste vi inte vems arsel som var i elden.
Go'mårrån.
Så där var man, en komiker bland många i LA-cirkusen.
Show efter show.
Jag är inte bra på nätverk.
Jag går inte och rycker folk i ärmen eller kör in foten i dörrspringan.
Jag satsade bara på showerna.
I have to have a pea/pee.
Jag försökte vara skojigare, skriva roligare, uppträda bättre.
Småningom började det löpa.
Folk började notera mig, efter showerna kom nya erbjudanden
och där hände samma sak och så vidare bortåt.
Mot slutet av året var det till att uppträda nästan dagligen.
På veckosluten var det rentav två, tre dagligen.
Visst gick de bra, men inte ledde de någonvart.
Bortsett från nya, likadana gig nästa dag.
Och mitt sociala liv var knappast superintressant.
Det är meningen att du ska sova i sängen!
För det mesta var jag hemma med Angelika och Kity.
Livet mitt var närmast skrivande,
att uppträda, förbereda uppträdanden,
att spela datorspel och plocka upp hundskit.
3 DAGAR TILL SPECIALENS INSPELNING
Några dagar innan specialens inspelning,
ett gig i Brea nära Los Angeles.
Då hände något förskräckligt.
Danny från New York skulle vara med.
Han råkade i en olycka.
Han miste båda benen och huvudet.
Läkaren skrev ut tre dagar sjukledigt.
Inte kan han väl uppträda då.
Nej, inte var det nu så illa. Han fick flunsa.
Men inte kunde han vara med.
Vi undrade hur vi skulle klara skivan.
Jesus frälste oss!
Jag kom nyss.
Alltså Jesus räddade oss.
Vi träffades, då du precis hade kommit.
Det första året du var här.
Du skulle precis gå på, du sökte scenen.
Jag tänkte att någon turist söker dasset.
-Din engelska var okej, men du var styv. -Ja.
Jag hörde att du skulle gå upp. "Oj nej."
Jag tänkte att med den accenten går det inte bra alls.
-Jänkarpubliken är svår. -Att den är.
Men du fällde den med två vitsar.
Som en ordentlig askungesaga.
Du trodde att jag hade tagit fel dörr.
Exakt. Jag trodde att du hade gått vilse.
Och så rodde du båten i land!
Det värsta var att måsta gå upp efter dig.
Det här kan låta dumt men då jag får en idé,
måste jag tro att den är briljant.
Jag är helt säker på att Ismos mamma sa till honom
att dina påhitt är världens bästa och kom alltid ihåg det.
Och Ismo trodde.
I det civila tänker Ismo mycket fräckare och mer extremt.
På scenen måste han dämpa sig en aning.
Han är rädd att någon kanske inte tycker om honom.
Jag måste tro att världen behöver min idé.
Jag vill tro på att jag erövrar komedivärlden.
Inte vet jag om det är möjligt,
men det är lätt för mitt sinne att tro så.
Om jag tror på det, kan det besannas.
Då man talar om sex och fortplantning den första gången med barnen,
använder vi metaforer. Vi talar om...?
Fåglar och bin!
Exakt, ni talar om fåglar och bin.
I Finland talar man om blommor och bin.
Blommor och bin – fåglar och bin.
Och det är där felet sitter.
Jag studerade bägge metaforer noggrant
och jag drog slutsatsen, att fåglar och bin-versionen
är alldeles jävla idiotisk.
Blommor och bin är en helt förnuftig metafor.
Blommorna behöver bin för fortplantningen.
Biet vill producera honung,
så det flyger till en blomma,
och till en annan blomma och en till...
Biet är en hora.
Inte alls!
En annan blomma och en till...
Ibland två blommor på samma gång.
Men fåglar och bin...
Ingen fågel har någonsin knullat ett bi.
Det tog sin tid att vänja sig vid underhållningsbranschen.
Det kom figurer emot som var... Hur skulle jag nu säga?
Underliga. Skumma.
Somliga utnyttjade oss riktigt.
"Nu ska vi göra den här grejen!"
"Det kostar dig bara så här mycket och så ligger hela världen öppen!"
Inte öppnades världen men plånboken nog.
Är man så begåvad som Ismo är,
i vilken bransch som helst
och man landar i Hollywood...
Hajarna är de första som anfaller.
Deras syfte är att få grepp om dig
och till exempel skriva ett kontrakt med dem
innan du får tiilräcklig insikt
eller lär känna de seriösa typerna
som visar dig hur affärerna sköts på riktigt
och vilka som är svindlarna.
Somliga är ordentliga agenter och andra...
Fan ändå, med sådana representanter
hade det inte blivit någon karriär.
Jag tog allt det här på något sätt för allvarligt.
Jag bekymrade mig för nästa gig,
rädd för att om det skiter sig, skulle allt vara förbi.
Vi var på gränsen för vad vi kunde uthärda.
Det kändes som om våra huvuden skulle sprängas.
Visst. Många gånger funderade vi allvarligt på
att helt enkelt ge upp och flytta tillbaka till Finland.
Men lika många gånger beslöt vi att ändå stanna.
Vi hade varandra, i alla fall.
Det kändes att det var vi två mot den stora, stygga världen.
Nog var jag också rejält naiv.
Jag trodde att förstås ordnar allting sig till slut.
Och nog ordnade det ju sig.
Jag är Gabriel Iglesias manager.
Hans uppvärmare Martin Marino var på Laugh Factory.
Han såg Ismo och ringde mig följande dag.
"Jag såg en mycket intressant komiker."
"Gå och kolla honom." Så jag gick.
I England är den största äran att kallas "sir".
Som att vara en riddare. Sir.
I Amerika är det en lite annan sak.
Här, om man säger sir, har man gjort orätt.
Sir...
Vänta bakom den gula linjen.
Jag ville ögonblickligen jobba med honom.
Äntligen hade vi någon som visste hur slipstenen ska dras,
hur hela den här underhållningscirkusen snurrar.
Innan jag träffade Joe,
var jag så många gånger nära att kasta in handduken.
Saker ledde ingenvart,
allting var bara svårt, besvärligt och stressande.
Tack ska du ha, Joe, för att du kom in i vårt liv!
Visst ja, han kan ju inte finska.
Tack, Joe. Tack för att du kom.
KAPITEL 8: DET ULTIMATA ELDPROVET
Några månader efter att vi hade börjat jobba med Joe,
satt jag hemma i bubbelbadet i mitt våningshus.
Där satt jag oh slappade på kvällen så telefonen ringde. Det var Joe.
Han frågade om jag satt och jag sa att visst, jag satt i badet.
"Gissa vad du gör nästa måndag" frågade han. "Vad då?"
"Conan" sa han. "Du är på Conan på måndag."
Plötsligt kom det några extra bubblor i badet...
Då jag får en komikers setlista, läser jag den och ger respons.
Somliga vitsar fungerar, andra inte.
Den här processen kan räcka år, innan en komiker kommer med i showen.
Emellanåt kommer något alldeles unikt, som fallet var med Ismo.
Ismo har bearbetat sitt set så grundligt, att där inte fanns något att korrigera.
Han skickade sitt set och jag sökte bara ett lämpligt datum.
Samtalet kom på en fredagsafton
och jag hade två dagar på mig för måndagens inspelning.
Jag hade bokat minst sex shower omkring i LA
så jag kunde träna mitt set en massa gånger.
Sedan var det måndag, min födelsedag och allt!
En limousin hämtade oss hemifrån.
Sedan ungefär fem timmar väntan och förberedelser
och nervöst trampande omkring.
Sedan var det min tur.
Debuterande idag hos Conan den mycket rolige Ismo!
Ass betyder så väldigt mycket, att det är engelskans svåraste ord.
Jag har försökt skriva en ordbok om röven.
Min favorit är a grown ass man.
Det visade sig betyda en vuxen man.
Hela mannen har vuxit.
Inte bara hans röv.
Om jag säger, vilken snabb bil,
och du säger, snabb, my ass.
Då betyder det nej.
Den är inte snabb.
För att göra saken krångligare.
Man kan halvera röven.
Är man helt ass, är man dum.
Men om man är half-ass, en rövhalva...
Det betyder att man inte koncentrerar sig.
Om man ska dra saken ännu mindre
om man är piece of ass,
då är man vacker.
Tack så mycket!
Strålande!
-Tack, Conan. -Fantastiskt!
Det var fantastiskt!
Det var Ismo!
Nu ska vi ha Koskenkorva!
Sedan hände något som inte hade hänt mig tidigare i Amerika.
Jag var ute och rastade hunden och...
Är du den där rövkillen?
Conans set var nog lyckat.
Det fick 72 miljoner visningar på nätet.
Vad då, 72? Hör nu här, Joe, det är redan 100 miljoner.
Jag kollade nyss, det är över 100 miljoner nu.
Det är det mest sedda standup-klippet på Conan.
Världs- och alla andra rekord.
Några månader senare skrev jag på med en ny agent.
Inte vilken som helst agent, utan den största byrån iHollywood.
Creative Artists Agency eller CAA.
Man måste vara noga med bokstavsförkortningarna i Amerika,
för det är mycket likt CIA,
en annan agentbyrå som jobbar med allvarligare saker.
Nu undrar ni säkert vad som hände med Joe, managern.
Är han ute? Nej, det är han inte. En manager är inte en agent.
Folk frågar ofta vilken skillnaden är.
Det är för svårt att förklara.
Just det, på den längre tidslinjen
är det här stunden då jag träffade Gabriel.
Han har redan sagt allt möjligt men det är här vi träffades först.
Kan du underhålla 200 personer, 2 000 personer eller 20 000 personer?
Somliga människor kan
och de trivs i sådana omständigheter.
Det upptäckte jag genast hos Ismo.
Han tar sin publik, hurdan den än må vara.
Han erövrar sin publik, han har "det".
Gabriel bjöd mig med som uppvärmare på hans turné.
Det är ju så otroligt häftigt,
eftersom han uppträder inför tusentals personer.
De där gigsen gav mig en hela massa nya fans.
Det började kännas som om inget kunde stoppa mig.
Eller, kanske, ska vi säga...
En global pandemi...?
Den kunde nog stoppa lite.
KAPITEL 9: CHOCKEN
KAPITEL 9: STOPP
Pandemin stökade till allt för praktiskt taget alla
och för mig med.
Men vill man se något positivt i det hela,
kunde jag faktiskt ta min första semester
sedan jag hade börjat med komik.
Om det nu kan kallas semester
att tvätta sina inköp neurotiskt
och att slåss om butikens sista dasspappersrulle.
Men det var så konstigt.
Plötsligt kunde jag bara göra ingenting. Ingenting.
Det var ganska fint och till all tur hade vi något sparat att leva på.
Dagen då pandemin kungjordes,
fick Angelika plötsligt en vision om en bok.
Vi borde skriva en bok om vår erövring av Amerika.
En lysande idé och nu hade vi ju tid att göra det.
Just snyggt, vi skulle vara inlåsta mellan fyra väggar hur länge som helst.
Så jag rusade till datorn.
Boken publicerades på våren 2021 och den blev någon sorts hit.
Vi pratade ju om att vi var ett kraftpar.
Fyra månader efter utgivningen, skilde vi oss.
Överraskning!
Vi skrev boken i sex månader, jag uppträdde inte,
vi bodde tillsammans, vistades för det mesta inomhus
och då insåg vi:
skit heller vill vi leva tillsammans eller vara gifta.
På det viset...
Vi hade diskuterat och gått i parterapi
och vi hade länge fattat att vi hade problem.
Men då vi började jobba med sakerna kom någon väldig vändning.
I vilket skede pratar man om sitt förhållande
då någon stirrar på mängden följare
som växer en miljon i timmen efter Conan.
Just det, nu behandlar vi vår relation.
Problemen vi försökte lösa,
insåg vi småningom att inte kunde lösas.
Vi är ett utmärkt team som skribenter och arbetskamrater,
men vi två som personer...
Samt att vi inte hade något annat än att stanna hemma.
Det var plågsamt att varsebli och acceptera det,
att livet inte kunde fortsätta så.
Vi måste skiljas.
Först senare insåg Ismo och jag
att vi aldrig hade varit kära utan vi fäste oss gradvis varann
eftersom vi var så likadana
och vi uppskattade varann och det gör vi ännu.
Allting bara försvann och det var ett fritt fall för mig.
Ismo hade ändå sin karriär, sin karaktär och sin röst.
Det var tungt.
Vi är ännu goda vänner,
vi stöder varandra, vi är som familjemedlemmar.
Men inte har det alltid varit lätt.
Särskilt då man sitter på byttan och inser att pappret är slut.
Och ingen annan är hemma.
Jag tränar att dejta på nytt.
Jag var singel för länge sedan och jag praktiserade finskt dejtande.
Finskt dejtande går ut på det här: man går till brännvinsboden
och hoppas att då man vaknar på morgonen ligger någon bredvid.
2 DAGAR TILL SPECIALENS INSPELNING
Nå ja, det här är Venice Beach i Los Angeles.
Vi filmade här
och regissören, alltså en av de två,
jag minns inte vilken, det var den knubbigare, tror jag,
bad mig stå och titta mot stranden.
Vi filmar dig, du ser stilig ut, damerna kommer att gilla dig.
Titta bara mot stranden.
Titta ingen annanstans, bara ditåt, vi filmar.
Vad i världen?
Herre min skapare! Vad i världen?
Hej!
Hur lyckades ni ordna det här?
-Säg inte annat. -Milda makter!
Du bad mig många gånger hälsa på och nu är jag här!
Ser man på!
Precis igår pratade vi om att du inte har varit här.
Inte har jag.
-Milda makter! -Jag är nästan lika överraskad som du.
Det här väntade jag mig inte!
Hur mår du?
-Det har varit en galen vecka. -Det kan jag tänka mig.
Vi har gjort allt möjligt intressant.
-Lördagen är först intressant. -Att den är.
Det här var en total överraskning.
De lyckades hålla det hemligt i en månad.
Alla visste; filmgruppen, kompisarna, alla andra utom jag.
Vilken överraskning. Och en härlig pöverraskning!
-Där! -Jag ser det.
-God dag! -Jag är managern, trevligt att ses.
-Välkommen tillbaka. -Tack.
-Så kalla fingrar du har! -Det har jag.
-Hej. -Jag heter Troy, angenämt.
-Min mamma. -Trevligt att ses!
Hon har aldrig sett min show på engelska, bara på finska.
Det är alltid fint att du kommer och tittar.
Jag varnar, jag kan prata en aning...
Du får säga precis vad du vill.
Jag har aldrig dämpat mig, fast du är på en show, det är bara fint.
Somliga skämt kunde översättas, men de fungerar ändå inte.
Det kanske inte ens finns rätt ord.
Ordlekar är förstås oöversättbara, men fast något kan översättas i teorin,
funkar det ibland bara bättre på orginalspråket.
-Försvann i översättningen. -Exakt.
Vitamin.
-Du är som... -En annan vitamin.
Det var vitamin B12, absorberas bäst oralt.
Jag har nog fler vitaminer... Självklart, två räcker ingenstans.
Du får inte en blund efter alla de där vitaminerna.
Det är många timmar tills vi ska gå till sängs.
Jag har alltid ätit mycket vitaminer och kosttillskott.
Ibland frågar någon om de hjälper, om de har någon effekt.
Helt ärligt talat, inte har jag märkt någon effekt.
Jag har märkt,
att om folk här blir arga på varann och grälar,
säger de något om den andras mamma.
Inte om bråkstaken, men om hans mamma.
I Finland sysslar vi inte med sådana skymfer.
Skulle någon säga till en finne att din morsa är en fläskig bitch,
skulle han fråga: "Hur känner du mor min?"
En filur skrek, mor din är en hora. Jag svarade, nej, hon är farmaceut.
Kisen gick på, nej, hon är en hora.
Jag sa, hördu, jag tror du bara gissar.
Som mor är det ganska svårt att förstå
att ens barn har en sådan stor framgång.
Jag hade inte alls fattat hur populär Ismo är.
-Pojken var i lågor ikväll! -Att jag var.
-Det var en härlig show. -Tack.
Jag är så stolt över dig, för tusan!
-Hur är du så där bra? -Härligt, tack, mamma.
En fantastisk grej.
Ibland är här lite bättre tjohejsan än i Jyväskylä.
Att det är!
Jag älskar Ismo och hans verbalvitsar.
Helt strålande.
Han återvänder snyggt till tidigare teman.
Tack så mycket.
Vi bara skrattade och skrattade.
Det var väldigt skojigt. Härligt att komma hit.
Jag är själv en immigrant,
så jag känner igen samma förvåning och hans försök att anpassa sig.
En sådan massa detaljer om
hur man uppfattar engelska som en utlänning.
Jag gillar alltihop!
Vi är italienare, vi har upplevt samma saker
då vi har lärt oss engelska och skrattat.
Han är den första som skapar humor av det.
Många här har samma erfarenhet, det är lätt att känna igen sig.
Engelskan är inte vårt modersmål heller,
så jag fattade många poänger.
KAPITEL 10: BELÖNINGEN
Efter pandemin började jag göra shower igen.
Först i Finland, sen i USA, sen överallt.
Saker och ting gick åt rätt håll och det blev bara en större och större sak.
Och sedan en jättestor!
Dodger Stadium är en av de mest ikoniska idrottsarenorna.
Den rymmer 50 000 personer.
Alla stora rock'n'roll-namn,
Rolling Stones, Beatles, Elton John, Metallica...
Många stora stjärnor har uppträtt där. Det är fint att få vara med.
Men att vara den första komikern, att uppträda där, var något mäktigt.
Jag var i mataffären, puffande på min köpkärra,
och såg att Gabriel ringer. Nå vad vet gubben, sa jag.
Nå vad vet den andra gubben, sa han.
Han frågade vad jag har för mig den sjunde maj.
Jag ska komma och se din stora show, sa jag.
Han frågade om jag hade lust att vara med i den stora showen.
Nå vad är det vidare, sa jag.
Nej, vänta nu. För fan ja, sa jag.
I helvete säkert!
Som alltid i LA skickade de parkeringsinstruktioner för stället.
Men jag är ju finne.
Om jag ska göra en sådan show, tror de att jag ämnar köra?
Sällan. Jag gör motsatsen till att köra. Jag dricker.
Så jag tog ett el-bräde och körde genom Los Angeles.
Om jag ska uppträda för 45 000 personer,
ämnar jag inte krypa till kojs genast efteråt.
Jag tänker lära mig förkortningarna,
när jag nu bor här i förkortningarnas land.
Landets namn är en förkortning, USA.
Det är den första vinken om
att här finns förkortningar så det förslår.
Men knappast någon säger USA.
Folk säger bara US.
Vem har tid att ännu säga A?
Rentav förkortningen är för lång för er.
Det bästa sättet att minnas dem är en liten sång.
En sång med många bokstäver, alfabetssången.
Jag ändrade den till förkortningssången.
ABC och NBC (tv-kanaler)
HBO och MTV (andra tv-kanaler)
PTSD (post-traumatiskt stress-syndrom)
som kom av DMV (fordonsregistret)
DUI (rattfylleri)
med SUV (urbanjeep)
IBS (överkänslig tarm-syndrom)
och OCD (ångeststörning)
FYI (till kännedom): STD (könssjukdom)
Då jag först började med standup, tänkte jag att det är en hobby,
något man gör i ett skumt hörn i en bar.
Är ni redo för lite standup-komik?
Jag hade ingen aning om att det kunde vara så här massivt.
Tackar, Dodger Stadium! Ha en fin kväll!
Giget gick ju snyggt, strålande.
Folk berömmer ännu för det, efter flera år.
Jag sa om två komiker i karriärens början innan de blev stora stjärnor,
att de skulle bli stjärnor. Den ena är Trevor Noah.
Den andra jag sa det om, är Ismo.
Filma mig inte i röven!
1 DAG TILL SPECIALENS INSPELNING
Gabriel hoppade på för att göra specialen med mig.
Han producerar och regisserar den vilket är hur häftigt som helst.
Jag är inte nervös för hur showen går, men å andra sidan har setet blivit bättre.
Jag satte till tägs och hänvisningar.
Det kan alltid bli bättre.
Vet du vad som stör mig mest? Alltid då jag har spelat in en specialare,
så genast på följande show hittar jag på en ny täg.
Det retar mig.
Jag tror, att är inte tiden inne, är den inte det.
Ju fler gigs du hinner göra innan specialaren, desto bättre.
Jag tänket till och med
att i den andra showen tar jag någon drink.
Trevligt.
Om det första giget lyckas bra,
kan nästa vara mer ledigt och kanske jag...
Om du efter den första showen tycker att det här och det där var bra,
här behövs hjälp, här gick tägen orätt,
som det ofta går för mig, då vet du vad som måste fixas.
Känner du att du har tummen på det mesta...
Bara man fokuserar på det som gick snett
och ser till att det funkar till slut, då kan du ha roligt.
Jobbet först, sedan kan du leka.
Det är mitt motto. Jag funderar bara här.
Jag är så ivrig.
Det här är nu en konstig kram.
Vi ses, Gabriel.
Vad heter stället där man lagar öl?
Bryggeri.
Hälften av er kan inte ens säga det.
Till slut började jag regelbundet posta korta snuttar på socialmedian.
Och det fungerade.
Antalet följare ökade explosionsartat.
Det verkar vara den enda metoden att sälja biljetter idag.
Jag började få gigs här och där och Gud vet var:
Australien, Nya Zeeland, Kanada, Mellanöstern.
Jag gjorde också min första Europa-turné.
Gissa, vilken stad?
Det är ju London.
17 gig och 12 flyg på 14 dagar.
Bagage.
Kanske mitt livs tyngsta två veckor.
Jag försöker sova här.
Precis under mitt fönster.
KAPITEL 11: FINALMOTSTÅNDAREN
Sedan har vi förstås ärkeskurken, finalmotståndaren.
Sådana finns många legendariska: Darth Vader, Sauron,
Voldemort, bergsrådet Tuura.
Men i den här filmen då?
Vi har en som är ännu värre. Usch då!
Barn, slut ögonen.
Att jobba med något man annars också vill göra, är häftigt,
helt fantastiskt.
Men jag tänker på komikgrejer hela tiden.
Det året hade jag kanske fem lediga dagar.
Jag var så slut, totalt slut.
Hjärnan var ett enda dis och jag ville inte göra någonting.
Jag kunde inte sova utan piller, hjärnan gick på övervarv.
Jag höll en gång på att bli utbränd och symptomen verkade likadana nu.
Han jobbade för mycket, han reste för mycket
och fast han inte var frisk, skötte han alltid sin show.
Han inhiberade aldrig ett gig, han led men uppträdde.
Så nog är jag orolig emellanåt
men då jag frågar honom säger han alltid:
"Ingen fara, mamma, jag klarar mig."
Det måste väl medges att inte klarar jag mig alltid.
En av de svåraste sakerna jag försöker lära mig
är det magiska ordet "nej".
Det är svårt.
Shower ska göras och andra olika projekt,
och jag blir alltid ivrig över grejer.
Trevliga personer ber mig med i häftiga projekt,
men de är så många, alla hinner jag inte med, jag borde säga nej.
Då jag till sist lyckas säga det,
finns det sådana som försöker övertala mig.
Sedan ger jag efter för påtryckningarna
och det är då allting går käpprätt åt helvete.
En av de komikerns viktigaste succéfaktorer är uppoffringen.
Man måste offra för framgången, det kan vara familj eller vänner.
Vill man nå framgång inom turnékomiken, måste man vara mycket borta.
Då Ismo kommer till Finland träffas vi och det är trevligt.
Men att vara Ismos vän betyder att man går med i hans liv.
Det är som om han kör överhastighet på motorvägen
och han är fittig på de andra för att de är sämre kuskar än han.
Vill man hänga med Ismo,
måste man köra sin egen bil jämsides med honom,
veva ner rutan och prata,
eller egentligen inte prata utan höra på hans jobbsamtal två timmar.
Sedan får jag måttet rågat och tar nästa avtag och kör hem.
Ismos liv går man med i, men Ismo knackar inte på min dörr
för att höra hur jag har det, nej.
Men det vet jag och det vet han
och det är uppriktigt.
Ja, så är det säkert.
Kanske det är priset jag måste betala för allt det här.
Inte kunde jag ana det på förhand.
Saker går aldrig riktigt som man har väntat sig.
Till exempel glamour är garanterat en illusion som någon har uppfunnit.
Framgång är fint,
men i praktiken är det bara att göra samma sak i en större skala.
Det allra svåraste är att njuta, av livet eller vad som helst.
Jag tror det är därför som folk dricker eller tar droger,
för att det är så svårt att bara njuta av någonting.
Jag vet inte alltid om han njuter av att bli igenkänd eller tilltalad.
Ismo kom till Kuopio
och vi gick till simhallen bara för att göra något vanligt.
Vi gick in
i ett stort omklädningsrum med mycket folk
och Ismo ville inte bli igenkänd så han täckte ansiktet med en handduk.
Så här, så den var här nere.
Han täckte munnen och näsan med den.
Han var som en jävla hjort i billyktornas sken.
Det kändes...
Nå... för det första ger vi inte upp utan simmar fast det verkar svårt.
Men är det alls klokt att ens liv är sådant?
DAGEN FÖR SPECIALENS INSPELNING
Har ens vän eller gemål sömnproblem, väck dem alldeles för tidigt.
Några timmar innan de skulle vakna, öppna dörren och väck dem.
Sedan då de vaknar, säg så här:
"Ingen fara, sov vidare du bara."
Tack, det var faktiskt ett gott råd.
Om du stoppar tillbaka skiten i röven din.
Det är...
Det är nästan lika enkelt.
Min teori är att folk som somnar behändigt
är bara väldigt, väldigt, väldigt dumma.
Ja, vem är finalmotståndaren i den här filmen?
Jag kan inte gå, jag är så blyg. Allt är pappas fel.
Nå, det är ju mitt eget sinne.
Som alla intressanta finalmotståndare,
finns där en hel del gott.
Det är inte bara en stygging, utan egentligen min superkraft.
Jag har diagnosticerats med ADHD, men först nyligen i vuxen ålder.
Det där hade varit bra att veta tidigare
men bra att jag vet det nu.
Det är väl en del av min superkraft.
Komedins Albert Einstein.
Mitt sinne tickar på, hela tiden på väg mot nya idéer.
Men avigsidan är att jag har svårt att organisera saker,
som rum, tid och energi.
Universums byggstenar.
Komikspecialaren har vi ämnat filma redan i många år,
men alltid har något kommit i vägen.
Stunden är skrämmande, för då är det låst.
Den är viktig, för följden kan vara en väldig framgång.
Men ännu viktigare, det är ens arv,
något som publiceras och stannar kvar.
Den lever efter att man själv är död.
Specialen gjordes här, nu och lever för evigt.
Tills solen exploderar.
Jag tror jag ska ringa Danny.
Hej, Danny.
- Idag är en stor dag. -Visst.
Jag vet inte. Då vi börjar filma, är det så...
Jag är så medveten om kamerorna.
Där får man bara en enda chans.
Jag vet inte ens hur jag ska börja.
Jag tvivlar inte alls på att du lyckas.
Då du gör det du gör, klarar du skivan.
Det går bra och sedan har du en fin produkt,
som du kan ge ut.
Jag kollar setlistan ännu en hundrade gång.
Vi snackar i morgon efter din stora succé.
Tackar, Danny.
Jag vaknade idag med ont i halsen.
Jag har varit så hemskt stressad.
Jag har närmast levt på insomningsmedicin.
Det är så roligt. Idag är dagen!
-Så är det. -Är du frisk och på gott humör?
-Nej, jag har ont i halsen. -Voj nej.
-Jag har varit så stressad. -Stackars dig.
Det är inte farligt, rösten är kvar. Det känns bara lite.
-Nog får det i burken, det är säkert. -Nå men bra.
Du ska få en lyckospark.
-Lycka till, älskling. -Tack, härligt!
Härligt är det!
-Hur far det? -Bra.
Testar: ett, två.
-Introducerar du mig? -Jag berättar några grejer i början.
Borde jag veta vad? Överraskar du mig?
Jag ska inte spexa med dig, utan jag introducerar dig snyggt.
-Fina pipor. -Jag ska inte sabotera dig.
-Ett gott spex kunde sitta. -Blir inget.
-Berätta alla mina vitsar. -Här har du.
Jag investerar inte i klåpare, så ingen fara.
Somliga komiker är helt olika på scenen och utanför scenen.
Ismo är alltid Ismo.
Vi kan börja tidigare också, alla är här.
Jag kommer ändå att dra ut på setet.
Jag märkte att han ofta hade svårt att bemöta människor.
Jag fick plötsligt en känsla av
att något besvärade Ismo men han kunde inte få det ur sig.
Jag frågade om han ville gå och prata med någon,
om det var något han ville berätta för någon annan än mamma och pappa.
Han sa att det passar.
Han gick hos en psykolog fem gånger.
Han berättade aldrig för oss vad de pratade om.
Jag tror det hjälpte mycket, för då hände något i honom.
Han öppnade sig och fick självförtroende.
Han gick på andra i gymnasiet och de satte upp ett skådespel.
Rektor visade oss till våra platser och sa:
"Vi ska sätta huvudaktörens föräldrar på första raden."
Hans blyghet var försvunnen och där spatserade han på scenen.
Det skakade nog om honom men tillika oss föräldrar.
Är ni redo?
KAPITEL 12: ÅTERKOMSTEN MED ELIXIRET
Det svåraste med att flytta hit är språket.
Jag trodde att jag talar engelska bra,
men här märkte jag att det gör jag inte.
Det finns ord jag trodde jag kände till, men det gör jag inte.
Ett ord jag trodde var enklast, var också det allra svåraste.
Shit.
Jag har känt mig som en utomstående överallt
men först nu har jag insett hur många av oss utomstående det finns,
säkert ännu mer än inomstående.
Krångligt som skit.
Då jag insåg hur många betydelser det har, tänkte jag att skit också!
En del människor har faktiskt flyttat från ett ställe till ett annat
men väldigt många är utbölingar också där de alltid har varit.
Då jag började göra standup i ett främmande land på ett främmande språk
insåg jag inte hur många som känner igen sig.
Min shit är alltid något viktigt och positivt.
Andras shit är dåligt.
Jag orkar inte med hennes shit.
Hans shit måste jag stå ut med varje dag.
Städa upp din shit.
Men rör inte min shit.
Är jag en piece of shit, är jag dålig.
Är jag en big piece of shit, är jag ännu sämre.
Är jag en giant piece of shit, sämre än sämre.
Men är jag the shit, är jag fantastisk.
Det är visst dags att paketera den här shiten.
Världens mest talade språk är skit engelska.
Jag spår att följande steg är som superstjärna.
Han blir ouppnåelig. Då jag ringer:
"Fluffy, jag hinner inte prata,
jag måste underhålla drottningen."
-Tack! -Det var så häftigt!
Livet är inte rättvist.
Men jag tycker att det är mycket rättvisare än vi tror.
Oberoende av vad man har uppnått, fått eller gjort,
har man samma mängd bekymmer som förut.
Problemen kan vara helt annorlunda, men problem är de likväl.
Ditt sinne eller dina känslor kan ändå inte skilja dem åt.
Jag skulle inte byta ut mitt liv mot någonting.
Det här är precis det jag vill göra, det här är prima.
Jag hoppas jag ännu lär mig njuta av det.
Att njuta av mitt liv och mig själv, det vore snyggt.
Att kunna vila, sova, sådana saker.
Vilan är ännu på verkstaden
men jag har ändå lärt mig njuta av människor.
I själva verket
kan det rentav vara så att jag numera gillar människor
mer än vitsar.
Är jag ens så värst blyg mera?
Jag känner nog mig blyg ännu, men kanske det inte är sant.
Kan det här vara förändringen
som har ägt rum i vår hjälte genom denna film?
Alltså i mig.
Ja, det kan hända.
The End. Titta, nu är det slut. Nu slutade filmen.
Eller är den slut? Jag pratar ju ännu, eller hur?
Den slutar inte innan jag är tyst, det är sant.
På tal om att sluta.
Jösses, vissa människor, då man talar i telefonen med dem
och man borde lägga på, så inte lyckas det.
Då man säger "Hördu, nu måste jag gå",
förstår de inte hela satsen utan tror det bara är en sats som andra.
"Oj, måste du gå, måste du, bra, Jag borde också börja gå."
"Gissa vart jag ska gå. Snick snick snack."
Nej, jag måste faktiskt gå. "Jepp, så är det."
"Ännu en sak om näst vecka, borde vi fundera på det där... "
Nej, jag måste faktiskt gå. Senare. Hej.
Satan, inget annat hjälper än luren i örat. Tut tut tut.
Tur att de där människorna inte jobbar på alarmcentralen.
"Oj, din fot lossade, hördu en gång hade jag foten i gips..."
"Alla signerade mitt gips, det var så skojigt."
"Min moster fick en gång fel i höften."
"Det där är mycket på gång, vet du." Oj voj.
Filmen skulle ju sluta redan för länge sedan
men sluttexterna bara snurrar på
Så att officiellt fortsätter den ännu,
sluttexterna är en del av filmen, vilket många inte alls fattar.
De stiger bara upp och går genast då rutan mörknar.
Filmmakarna! Då filmmakarnas namn äntligen visas drar alla åt fanders.
Ja, förstås har alla pissbrått och därför springer alla sin väg.
Jag retade väl er lite i början, så förlåt om ni måste hålla er hårt.
Blåsan rämnar, tinningarna bultar och kindtänderna flyter.
Faktiskt, vid svår pissbrått får jag ont i kindtänderna.
Pissbrådskan börjar kännas i käken.
I kindtänderna. Handen upp, om det är så för er.
En gång tryckte blåsan så att jag blev helt betryckt.
Skojigt, eller?
Jösses.
Men borde vi sluta nu?
Den stackars projektorkillen är ännu kvar.
Inte kan han gå innan det här är slut. Hans skift tog slut för länge sedan.
Han ser ilsken ut. Vi sa att filmen räcker 90 minuter.
Han ringer fackförbundet: "Han pladdrar ännu, inte slutar den."
"De sa 90 minuter men nu är det 10 minuter över, satan!"
"Jag måste hämta ungarna och slänga frun till bussen."
"Och röven min fjällar."
Det är projektorskötarnas yrkesåkomma,
de svettas i röven och de får maskar och allt möjligt.
Där sitter de dagarna långa, tittande på filmer.
Samma filmer. Hur många jävla gånger har han sett den här?
Det måste jag säga, att se sig själv på duken,
med ditt liv utfläkt i en dokumentär som den här,
det är inte enkelt.
Det var nog pinsamt att se, okej, fina stunder också,
men fan anamma, ens eget liv utfläkt så där.
Men skaplig blev den ändå.
Tack för att ni kom, välkomna åter.
Åter... nå, nog kan ni ju se den om igen, varför inte.
Eller så kan ni se en annan film, det finns andra skapliga filmer.
Jag kan nog inte föreslå någon.
Nå ja, nu måste vi nog gå...
Hå hå, ja ja.
Nu ska det sovas (pippas). Sovas (pippas).
Nå nu är det slut. Hejsvejs.
Översättning: Saliven Gustavsson Saga Vera