Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
JACQUELINE NOVAK: NA KOLJENA!
Hvala! Unatoč…
Unatoč toploj dobrodošlici, ovaj put bio mi je grozan.
Kao i svaki put od backstagea do mikrofona.
Stresan je.
Iskreno, mene podsjeća
na put,
ono…
od frajerove face…
niz trup,
do zdjelice,
da mu ga popušim.
Jer u oba slučaja
svi živi znaju što ćete raditi.
Ali vi to još ne radite.
Zato se sve vrijeme nameće pitanje:
„Može li ona to?
Hoće li ono zbog čega smo tu odraditi dobro ili loše?
Zaboga, neizvjesno je i neizgledno.”
Osjećate li to?
Večeras ću dosta pričati o pušenju.
Prijeći će u monotoniju, kako reče jedan kritičar.
Mislim da to radim tako da očuvamo dostojanstvo.
Ako ste s roditeljem ili bratom, bez brige. Dostojanstvo mi je bitno.
Recimo, osoba sam koja pseću pozu zove
pasje umijeće.
Smatram da ta poza zaslužuje zvučniji naziv.
Jedna je od profinjenijih.
Svaka poza u kojoj ljubavniku zurite u oči
kako biste se spojili u jedno
nekako mi je nezrela, ne dojmi me se.
Meni je pasje umijeće jedna zrelija vrsta ljubavi.
Pritom ljubavnici zajedno gledaju u budućnosti.
Nije žalosno što ga ne gledam, što nam se pogledi ne sreću.
U biti smo kao pioniri koji su krenuli na zapad.
I to moram imati na umu zato što su ovo teška vremena.
Ali ja sam jaka žena.
Grabim punom parom, sve u šesnaest.
Samo se moram izložiti vjetrometini
i nastaviti dalje.
Kroz ovu divnu noć jer naša mlada nacija ovisi o tome.
U tom stilu.
Na početku ljude upozorim da imam pjesničku dušu.
To zna biti naporno, ali ne mogu si pomoći.
Da, na faksu sam pisala poeziju.
No odustala sam jer sam se umorila
od stalne začuđenosti.
Provela sam sate i sate sklupčana pred prozorima.
Mišići su mi se grčili, a oči sušile
od tog čuđenja.
Svaku večer imala sam dojam da Mjesec vidim prvi put.
Samo sam se htjela naviknuti na Mjesec.
Kao druge, mjesečinu sam htjela uzeti zdravo za gotovo.
Nadam se da ste dosad
zapazili moj fizički izgled.
To je vaše pravo.
Ja izađem, vi dođete i gledate me. Pošteno.
No to je noćna mora za intelektualku poput mene.
Već i samo utjelovljenje, iskreno.
Kao pametnoj ženi,
sve od brade naniže meni je ispod časti.
Što drugo reći? „Udovi i trupu, evo nje.”
Klasika.
Žensko tijelo, ovo moje žensko tijelo,
ova vreća za seks,
ove sise i dupe ne smiju bez razloga izaći iz kuće.
„Zašto si ih izvela van ako ih ne dijeliš s drugima?”
Ne mogu ih ostaviti doma. Večeras nema duda na izvol'te.
Da.
Volim se kretati pozornicom jer znam kako funkcionirate.
Budem li predugo stajala, zapamtit ćete nešto što vam se sviđa
pa tko zna što ćete poslije raditi.
Više volim
da se stvari kreću, da budu mutne, hvala lijepa.
Ovako ćete zapamtiti samo sivu mrlju.
Puko samoočuvanje.
Jedva čekam da se otarasim ovoga tijela,
da umrem i postanem duh.
Veselim se što ću biti duh, sebe smatram budućim duhom,
a tijelo pomoćnim kotačima koje ću skinuti i slobodno poletjeti.
Ne previše slobodno.
Prvo ovdje moram čamiti kako bih postala duh. Strpljivo!
Dovršit ću neke stvari i učiniti sve što je nužno.
Ovih dana previše ozbiljno meditiram.
Previše dosljedno.
Duhovno sam na mjestu gdje umrem
i iz istih stopa odem na onaj svijet, stopim se s eterom.
To ne želim. Želim se zadržati.
I to kao ja.
Želim opsjedati kuću.
Znam da je to možda neobičan i neoriginalan san,
ali svejedno je moj.
Zamislite da iz večeri u večer
gledate TV iza nekoga tko gleda TV.
I prepuštate se njegovu odabiru programa.
To bi samo po sebi bila meditacija,
potpuna predaja.
Budem li postala duh, želim biti snažna i čvrsta.
Ne želim biti mutna.
Želim sasvim jasne jagodice.
I bar 75 % neprozirnosti.
Najviše 85 %, da se zna da sam duh, inače sve pada u vodu.
Ponajprije se želim pobrinuti da ne postanem jedna od onih kugla.
Te kuglaste pojave brukaju zajednicu duhova,
kažu neki.
Ne znam gledate li kod kuće emisije o paranormalnom, kao ja.
Često ih gledam. Učim dok sam živa.
Ako ne znate, te su kugle mali i prozirni krugovi svjetlosti
koji se znaju vidjeti na fotografiji:
„Prabaka je ipak bila na vjenčanju.”
To je stvarno lijepo.
Ali ljudi su grozni kad je o kuglama riječ.
Ako iole ozbiljno pokušate razgovarati o kugli,
jednostavno se okome na vas.
To je grozno.
Zamislite da ste ta prabaka i da vam je to pošlo za rukom.
U zagrobnom životu uspjeli ste smoći snagu
i pokazati se obitelji, bez obzira na obličje.
Mislim, kružić je super.
Je li se itko od vas ikad igdje stvorio
pukom snagom svijesti?
Ja bome nisam.
Sramota.
A onda vas nonšalantno omalovaži
neki tamo neselektivno skeptični praunuk.
E mene neće.
Ne, svi će znati tko je tu. „Bok, Johnny, ovo sam ja.”
Nije u tome bit.
Osim ako to želite, a željeli biste, je l' da?
Bit je u tome kako jedva čekam da se otarasim tijela.
Njegovih želja i potreba,
svega što mi je degutantno.
Ja sam, štono se povijesno kaže, heteroseksualna žena.
I, ne, nisam ponosna.
U današnje je doba to puko poniženje.
Znam, sad se pitate čitam li uopće.
Čitam, ali kako je to moguće
kad sam samo cura s repom
koja žudi za batinom?
Ne vjerujem da mi se to dogodilo.
Mislim, taj jednostavan valjak, ta općepoznata cijev
taj naoko obični predmet.
Izbjegavam riječ penis, ali sad sam je izgovorila.
Osjećam li se bolje? Ne osjećam.
Ne volim tu riječ, rijetki je vole.
Dobrim bih dijelom radije izgovorila riječ kurac.
Mnogi bi je radije čuli, pogotovo dečki.
Kurac je dobra riječ, dostojanstvena.
Morate je oblikovati i izbaciti iz usta.
Zatim sleti.
Sleti na isti suglasnik kojim je počela.
Riječ penis samo ovlaš izmili iz usta.
„Penis”. Pardon, nešto ste rekli?
„Više ne znam.
Pomislila sam na riječ pa se nešto zbilo.”
Ljudi kažu da je penis medicinski pojam pa da stoga nema seksualnu konotaciju.
Ja u toj riječi ne čujem glas medicinara.
Smatram da penis i nije zvučan medicinski pojam.
Mislim da ljudi ne vole riječ penis
zato što ima nježan emocionalni štih.
Mislim da je ljudi ne vole
jer dočarava ono što i predstavlja.
Penis.
Kao tihi otkucaji srca.
Pe-nis.
U tome je stvar.
Mislim da je stvar i u samim slogovima.
U ovom slučaju ne vrijedi izreka „nije šija nego vrat”.
Ne, problem je u slovu p.
Pišo, pimpek…
Godinama ga ismijavaju, i to s pravom.
Ali osobno smatram da je istinski razoran
slog „nis”.
Zamislite, sve vrijeme je tu.
„Nis.” Zato ga nitko i ne spominje.
Zato nitko ne kaže: „Pokaži mi taj nis.”
Ili: „Da tek vidiš ovaj nis.”
Nis nis? Ni za sprdnju nije.
Riječ je nježna, ne da se izgovoriti.
Ali riječ kurac…
Kurac!
Jasno, kurac je seksi riječ.
Znate? Ali postoji kvaka.
Imam problem s riječi kurac jer dijelom prestaje biti seksi.
Kad penis nazovem kurcem,
zapravo nisam iskrena.
Govorim mu ono što mislim da želi čuti.
Bojim se da ne povrijedim penis.
Hranim njegov mali ego.
Tetošim ga.
Kad penis zovem kurcem, onda ne štedim riječi.
„Ma tko je kurac? Ti!”
Pritom penis tetošim
kao što bih tetošila svog nećaka ili prijateljičina sina.
Tetošim i jednog i drugog,
čovjeka kojeg volim i njegova malca.
Kad penis zovem kurcem, tretiram ga kao nećaka.
Dotrči u kuhinju, gdje odrasli razgovaraju,
maskiran u čudovište ili nešto tako.
Reagiramo kada ga vidimo
pa nastavimo razgovor.
Jer, nije nas prepao.
Smicalica mu nije upalila.
Čujete mu nožice.
Vraća se s drugom porcijom.
Bez prenemaganja,
no ipak je nagrađen.
Volite li nećaka? Naravno.
No poštujete li ga?
Čisto sumnjam.
Nećaka nećete poštovati budete li glumili da ste se prepali.
Poštovat ćete ga budete li mu rekli: „Nisi me uplašio, ali vjerujem da možeš.
Pokušaj ponovno.”
Isto je s penisom. Nećete ga poštovati kažete li:
„Tko je kurac? Ti!”
Poštovat ćete kažete li mu:
„Penis.”
Ako je penis dostatan,
i riječ penis trebala bi biti dovoljna.
Ako penis ima priliku da bude seksi, trebala bi je imati i riječ penis.
U teoriji, to je dovoljno.
U teoriji, to je dostatno.
Očito ga volim jer ga uvijek objeručke prihvaćam.
I to redovito.
Kao crkveni miš koji u ponedjeljak skuplja mrvice hostija.
Njuška uokolo kako bi okusio božanstvo.
Ako penis nije jebeni kurac
pred kojim se ponašam kao da jest,
a i dalje ga objeručke prihvaćam, volim ga,
zašto to radim?
Što mislim o penisu? Kakav je?
Pa,
nježan je.
Reagira.
Poskoči u određenim uvjetima.
Zato smatram da ima umjetničku dušu.
Vidi nešto što ga zaintrigira i…
Ispuni se nadahnućem.
Ja to smatram ispunjenjem.
Ja to više smatram ispunjenjem
nego erekcijom.
Erekcija ima pomalo arhitektonsku konotaciju.
Ne treba ulaziti u tu zgradu, nije sigurno.
Nije prema regulama.
Za razliku od zgrade, ne sruši se, nego uvene.
Samo usahne.
Penis procvate pa uvene pa ponovno procvate.
Taj vječni cvijet okreće se prema onome što ga hrani,
kao da ga grije Sunce.
Dirljiv je.
Itekako je romantičan.
Skuplja snagu da se odmakne od ostatka tijela.
Pritom daje sve od sebe.
„Voli me.
Molim te, diraj me.
Diraj me.
Diram tebe, diram sebe…
Brzo, imam samo minutu.”
Ljudi pak tvrde da je zapravo vulva cvijet.
Vulva je ruža, latice ruže.
Cijenim te usporedbe.
Žele reći da je vulva lijepa i slažem se s tim.
Ali kada bi u buketu jedna ruža izgledala kao moja vulva,
pomislila bih da ju je netko zgazio.
Pala je i netko je stao na nju.
Zatim se htio riješiti dokaza pa ju je gurnuo u pukotinu u zidu.
No ondje neće sasvim nestati.
I zašto su latice debele?
Ne, vulva jest lijepa.
Ali treba je promatrati iskosa pjesničkim okom.
Da uskočim i pokušam?
Meni je vulva, odnosno moja vulva, lijepa
kao što je pohabana zastava lijepa.
Istrošeni rubovi pričaju priču o srazu ideala i stvarnosti.
Meni je vulva lijepa kao što je burger lijep.
Burger sa svim prilozima,
umotan u zgužvani i masni papir.
Super mi je što ga prvo umotaju, a zatim prerežu.
Prerežu ga
pa vidite stisnute slojeve i različite teksture.
Postoji opasnost od izljeva. Postoji rizik od naglog raspada.
Ali drži se.
Vulva je burger koji se drži.
Penis je cvijet.
Bit ću odvažna i reći da penis smatram ženskom ikonom.
Bar je najženstvenija stvar na tijelu moga dečka.
Da mi poslije tuširanja kaže:
„Brzo, nađi ženu na ovom muškarcu,”
bila bi to čudna igra, ali odmah bih imala odgovor.
Rame nije!
„Vidim je. Evo je. Susan.”
Na pamet bi mi odmah palo ime Susan.
Njegov penis je Susan, ali zapravo je svaki bio Susan.
Susan, Geraldine, Vanessa.
Želim li reći da je penis ženica?
Pa, ako ste tip kojem se to ne sviđa,
onda baš to želim reći.
Zapravo je riječ o neumjesnim stereotipima o ženama.
Penis sam dobro opisala.
Ako ružno opisujete žene, savršeno opisujete penis.
Osjetljive su, reagiraju na sve živo.
zahtjevne su, naporne, noću bockaju.
„Budan si? Ja jesam. Sad smo oboje budni.”
Penis je osjetljiv, penis je naporan.
Penis je cvilidreta.
Neprikosnovena.
U jednom je času u elementu.
A zatim klone i duri se na kauču.
Točnije na bedru, gdje čeka da netko primijeti
da je uzrujana.
Ne smijete se ljutiti na nju, samo se povukla.
„Ne pravim face, ovo jest moja faca.
Faca s kojom si u braku.”
Orgazam penisa ima histerični štih.
Štoviše, to je prava pravcata frojdovska neurotična histerija.
Orgazam je poput iznenadne spoznaje i degutantne bljuvotine:
„Ubio sam oca!”
Sličan je Abigail iz Vještica iz Salema.
„Goody je bila s vragom!”
Sad se svi moraju nositi s tim.
I mojoj majci na obiteljskom druženju.
Nešto bi rekla, ali shvati da ne bi trebala.
To potiskuje, no laknut će joj samo ako to ispali.
Vidim da mi prilazi.
„Tužna si što nemaš djecu?”
Pošteno, tad se osjeća bolje.
Svaki Božić darujem joj dnevnik, ja sam taj dnevnik.
Nema veze.
Ali smatam da je moj orgazam sasvim drukčiji.
Moj orgazam ima nesebični, junački
i, iskreno, vojnički štih.
U stilu: „Narode, bjež'te!
Bacit ću se na bombu i tijelom ublažiti detonaciju.”
A onda, u najeksplozivnijim trenucima užitka,
sklop vagine i vulve ne grune.
Drži se.
Drži se. Utjelovljuje muževnost.
Stoički je ideal, samo pulsira.
Izvodi izometričke vježbe.
Sabran je i snažan, poput Vikinga nakon bitke.
Pulsira uz ritam borbenih bubnjeva koji jenja.
Ali penis je svakako fizički najranjiviji
od svih preponskih organa.
Zato mi nije jasno zašto se sasvim ne uvuče u tijelo
nakon što bilo što obavi.
Uvijek se pitam: „Zašto te i dalje vidim?
Slab si, moraš kući.
Ovdje nisi na sigurnom i u tom se obliku moraš povući.
Molim te, povuci se.”
Katkada ga smatram lutkom u predstavi.
Dođe i odradi svoje.
Ali nakon toga ne nestane sa scene,
samo se skljoka preko kulise.
Ondje beživotno visi i plaši djecu,
dok predstava ide dalje.
„Imam dojam da tog lika više ne bismo trebali vidjeti.”
Nadate se da će ga netko odvući
ili da će druge lutke njegovu smrt uklopiti u priču.
Već dugo sam svjesna da je penis ranjiv.
Od jedanaeste godine, kad sam počela čitati časopise
s naslovima kao što je „Kako zadovoljiti muškarca”.
O tome se pisalo svaki mjesec pa sam provjeravala ima li novosti.
Uvijek su to bili savjeti o tome kako da ne ozlijedite nježni penis.
Znate?
Sjećam se, treba biti oprezan blizu glavića.
„Vrlo je osjetljiv.
Nijedan dio tijela nije osjetljiv kao glavić penisa.”
Zaboga!
Očito je vrlo osjetljiv
pa ću u svom pristupu prvo obratiti pozornost na to.
Moram oprezno sletjeti jer je to najosjetljiviji dio?
Zašto onda to blago nije dublje u dvorcu?
Nakon što zaobiđem osjetljivi glavić,
na motki se sigurno mogu opustiti.
Zvuči snažno, ali upozorili su
da je koža s donje strane motke tanka i osjetljiva.
Da malim prstom na nju nanesem kremu za oči?
Nanesi i tapkaj.
Tu su i muda, glasovita muda.
Beskrajna mitologija o mudima i svemu što može poći po zlu.
Vašom krivnjom. Legenda o modrim mudima!
Varira ovisno o kulturi, ali bit je uvijek ista.
Ako ste uzrok erekcije,
onda za nju morate i odgovarati.
Vrijeme ide pa bi muda mogla pomodrjeti,
no nije mi jasno što se zatim dogodi.
Samo je jasno da sam sad vještica.
Zbog koje su muda pomodrjela.
Prijetnja modrim mudima nikad me nije seksualno nadahnula.
„Nešto se treba poduzeti.
Trebalo bi mi ga izdrkati, inače će me dolje jako bubati.”
On se pretvara u malo dijete,
a ja u njegovu seksualnu mamu koja onda nad njim mora bdjeti.
Nije lako.
Mislim da mi je odbojna ta bespomoćnost modrih muda.
To odbijanje olakšanja.
Ako mi je mjehur pun,
ne tupim: „Zašto me nitko ne lupa po trbuhu kako bih izbacila mokraću?”
Otišla bih se olakšati.
Ali u slučaju modrih muda:
„Ne! Neću!"
Kao premoreno dijete:
„Neću ja, mama će.
Mama će podrignuti moju kitu.”
To je podrigivanje kite.
Modra muda olakšat će se podrigivanjem.
Povremeno pretjeram s metaforama,
iz čistog gušta.
Sad nisam, ta je savršena.
Vrlo rano čujete pljuvačinu i upozorenja na račun zuba.
„Da nisi išla ondje gdje je penis. Nije sigurno.
Za penis. Zašto bi ga ugrozila?
Zubato čudovište!
Koji ti je plan? Nekomu ćeš priuštiti zubato pušenje?
To je cilj?”
Zubato pušenje još je jedna priča braće Grimm.
Začudo, o tome se brujalo u mojoj srednjoj školi.
Da moji zubi ugrožavaju penis,
shvatila sam kad sam imala dvanaest godina.
Poslije škole bila sam kod najbolje frendice.
Imale smo dvanaest godina.
Njezina seka i sekina najbolja frendica imale su 16 godina.
To je odnos horizontale i vertikale.
Imam dojam da od vertikale možete štošta doznati.
Već znam sve što horizontala zna.
Ali s vertikalom dobivamo dijagonalu.
„Hvala Bogu što sam danas ovdje.”
Znala je da nas treba podučiti zato što je nenadano rekla:
„Cure, pokazat ću vam kako se puši kurac
jer to morate znati i jer sam kraljica pušenja.”
To je ispalila.
Iz hladnjaka je izvadila krastavac i omotala ga celofanom.
Lijepo, ipak je poštovala večeru.
Zatim je započela demonstraciju.
Ne znam tko išta nauči iz demonstracija, meni uopće ne pomažu.
Dok gledam nastavnika likovnog kako slika, samo mi bude jasno zbog čega je nastavnik.
„Jako ste dobri.
Da odemo do svojih platna kako bi poniženja mogla početi?”
Tijekom te demonstracije mene su kopkale njezine riječi.
„Kraljica pušenja.”
U biti, više me kopkala činjenica što je te riječi nonšalantno izustila.
Ničime nam nije dala do znanja da se samo šali ili da pretjeruje.
To je ispalila i samouvjereno započela demonstraciju.
Imala sam pitanja, ali nisam ih postavila.
Prvo je bilo: „Tko kaže da to jesi?”
Ali nisam ga postavila.
Mislim, ni trepnula nisam kad je rekla kraljica pušenja.
To je jedna od lijepih gesta koje dragi ljudi zaslužuju.
Ako se odvaže i učine nemoguće?
Ako samopouzdano kažu nešto o sebi?
Isuse, dopustite im da uživaju.
I nemojte im dati do znanja da im dopuštate da uživaju.
Nemojte biti prozirni.
Ne, gledajte ih i pustite.
To je gotovo nemoguće.
Katkad izgovorim svoje ime:
„Jesam li ga pogodila?”
Morate biti samopouzdani da biste takvo što rekli.
Kao da je samu sebe okrunila.
To me i zadivilo i zbunilo.
U životu radije biram
razborito preispitivanje,
ne potencijalno blesavo samopouzdanje.
„Treba biti samopouzdan.”
Da, ali pritom postoji rizik.
Budem li bila samopouzdana,
u sebi bih mogla pobuditi dvije budale.
Lijepo je ako volim sebe. No što ako se pogrešno doživljavam?
U meni su dvije budale
koje čestitaju jedna drugoj: „Nema boljih od nas! Vrh smo!”
Radije u kupaonici stojim pred zrcalom,
gledam odraz i vrijeđam ga: „Ti si budala!”
Čak i ako jest budala,
bar sam načas osoba koja budalu zna prepoznati.
Onda u meni nisu dvije budale,
nego i budala i netko komu je sve jasno.
I budala i netko tko je opravdava.
Onda to moje dvojstvo ima 50 % dostojanstva.
Shvaćate? Ako se raspolovite i mrzite,
zajamčeno vam je 50 % dostojanstva.
Ne morate se kockati s nulom i stotkom.
Shvaćate li da je matematika samoprezira neosporna?
Ali naizgled samozvana kraljica pušenja…
Hvala.
Naizgled samozvana kraljica pušenja rekla je nekoliko stvari
koje sam zapamtila.
Prva je bila usputni komentar.
Kaže ona: „Možete se igrati mudima ako želite.”
Zatim ih više uopće nije spomenula.
„Ako želite.
Možete se igrati mudima ako želite.” Još razmišljam o tome.
Kao da ćemo se silno htjeti igrati mudima, ali nećemo znati smijemo li.
Htjela je reći da su muda poput igračaka kod pedijatra.
„Izvoli, ovdje su samo za tebe.”
Da je rekla
da muda škakljam, znala bih što trebam.
Ali da se nečim igram?
Igranje je intuitivan i automatski čin.
Kako da autentični duh igre prenesem
na muda?
Da je moje igranje mudima iole klišeizirano,
ne bih mogla živjeti, shvaćate?
Ne smije biti razrađeno.
Ne, ili je autentično ili uopće nije za mene.
Tog se načela držim od povoja.
Bila sam jedna od najautentičnijih beba u rodilištu.
Iskreno, druge bebe pravile su se važne.
„Pogledajte me, beba sam.”
Ja sam samo živjela.
Bilo autentično ili ne, tog se načela uvijek držim.
Mogla bih vam navesti bezbroj situacija
u kojima sam odabrala autentičnost.
Navest ću jednu iz djetinjstva, možda se u njoj prepoznate.
Na tjelesnom smo morali plesati dok učiteljica nije rekla da stanemo.
Ne ukipite li se u položaju u kojem jeste, ispadate.
Smatram da sam toj igri pristupila autentično.
Biste li mi za nekoliko sekunda rekli da stanem? Hvala.
U redu. Samo vi, molit ću.
Ovo je ta igra.
Stoj!
Ovo je bilo autentično.
Potrudila sam se da se ukipim u položaju u kojem sam bila.
No… Znam da baš i nije bilo zanimljivo.
No druga djeca znala su raditi ovo.
Može opet? Hvala.
Stoj!
Takva mi se djeca gade.
To nije nimalo autentično.
„Ne, nisi se ukipio u položaju u kojem si bio.
Ne, nisi.
I gdje su bili ti pokreti dok smo plesali?
Nije ih bilo.
Tek sada kada smo se dosadno i autentično ukipili,
ti glumiš facu, a to mi je koma.
Koma! To ću doživotno govoriti svima koji će me slušati.”
Ovo govorim da biste znali i shvatili
da se držim istog, okrutnog standarda autentičnosti.
Zato se pitam,
kako bih se autentično igrala mudima?
Znam što bih učinila da imam dvije klementine u plastičnoj vrećici
i da na stanici čekam autobus.
Nešto ovako.
Uopće ne bih razmišljala o tome,
bila bi to nesvjesna igra.
Vrećicu bih vrtjela u smjeru kazaljke. Ne jer sam to naumila, tako bi bilo.
U nekom času osjetila bih da se energija nakuplja.
Hoće li se zavrtjeti još jedanput?
To!
Sad ću je pustiti da se vrti u drugom smjeru,
kao da je to bio cilj.
Senzacionalni duh leti u galaktiku suprotnu smjeru kazaljke na satu.
Ali s mudima to neću učiniti.
Nimalo ih ne bih zavrtjela jer mislim da bi znala što kanim.
Ali nisam samo ja kriva za taj nagon.
Izaziva nas i sama anatomija muda.
Vjerujem da je gornji dio mošnje dovoljno dugačak.
Pa se automatski nameće pitanje koliko bi se puta zavrtjela.
Bilo bi divno kada bi se zavrtjela bar jedanput.
Ne, nisam smislila igru mudima.
Možda sam previše mozgala, iako ne vjerujem da je to moguće.
Ali ne želim da ispadne da se bojim taknuti muda.
Zanima li vas što sam s mudima činila
i što još znam činiti? Nije lijepo.
Podignem ih za 2,5 cm.
Blago ih podignem.
Nije baš seksi, ali bez ljutnje, pomažem.
Mošnju lišavam
bremena gravitacije na nekoliko sekunda.
Ne znam što je u životu vrijedno ako to nije.
Ali nekako je jadno.
Osjećam se kao stažistica koja se želi dokazati.
Koja ne čeka da joj kažu što da radi.
Grozan osjećaj!
Želite pomoći, ali ne možete.
Tako se osjećam
i kad želim pomoći drugima dok nose nešto teško,
npr. stol za piknik.
Mrvicu zakasnim i nosači su već raspodijelili teret.
Tad samo trčim.
Ne mogu preuzeti teret.
Najgore su usputne šale:
„Danas ću proći lišo.
Sigurna sam da vi sve radite.”
Ne, radije neću sudjelovati.
Da se nađem u takvoj situaciji, povukla bih se i rekla:
„Hvala na trudu, ja neću živjeti u laži.”
Tako je i s mudima.
Postane mi neugodno zbog te jadne geste
pa ih nježno spustim i maknem ruku.
Tako se osjećam već neko vrijeme.
Kraljica pušenja rekla je još nešto.
To joj je očito bila životna filozofija
jer je time završila poduku.
„Samo da znate, u konačnici, kad je o pušenju riječ,
ne možete kiksati.
Jer je toj osobi jednostavno drago što je ondje.”
Nije li to divno?
Meni je super.
To mi je imalo smisla. U stilu: „Nije bitna tehnika, bitan je elan.”
To me umirilo.
Zatim je dodala: „Dok god mu ne odgrizete kitu.”
Rekoh…
„Prije nego što prijeđemo na drugu temu, zar bih nekomu mogla odgristi kitu?”
Kaže: „Ma nikad ne bi odgrizla kitu.”
Na to ću ja: „Pitala sam, bih li je mogla odgristi?”
Kao da mi je to zapravo cilj. Imam li neophodnu mašineriju?
Jer ako bih kitu mogla odgristi, onda je gramatika sasvim nebitna.
Moguće je, pogotovo ako zbog toga strepim.
Tad ponavljam: „Nemoj mu odgristi kitu.
Što ne želimo? Odgristi kitu. Opet!
Odgristi kitu!”
U tom bih ritmu kitu i odgrizla.
Zanima me imam li adekvatno oruđe.
Budu li moju lubanju, čeljust i zube
za 200 godina našli na nekom polju,
bi li u nuždi mogli poslužiti kao oružje?
Konkretno,
za odgrizanje kita?
Mogu li te kosti…
Mogu li te kosti pregristi
kost u penisu?
Rekla je: „Znaš da u njemu nema kosti?”
Mislim da sam znala.
Biste li zamjerili curi što je načas to zaboravila?
Zaboravila je da u penisu nema kosti
pošto su joj govorili da je tvrd kao kost.
I kao kamen.
U njemu nema kosti pa čak i onda kad je najtvrđi,
nije tvrd kao kamen.
Nije tvrd kao kamen.
Ne, nikad nije bio tvrd kao kamen.
I najtvrđi
nije tvrd kao kamen.
Ne.
Kamenje ima određene osobine.
Nisam geologinja, ali ne možete igrati Penis, papir, škare.
Nitko neće birati penis.
Nije dobra zamjena za kamen.
Neće birati ni škare ni papir. Izgledi bi bili 50-50, to se ne bi igralo.
Lingvistički gledano, kamen je nešto što vas pogodi.
„Zaboga! Upravo me pogodio kamen.”
Penis vas pljusne, nebitno kako.
Možda kad padne s neba. Penis pljuska.
Kamen je gadan.
A penis…
Stvar je duha.
„Osjećaš li koliko mi je tvrd?
Osjećaš li da mi je tvrd kao kamen?”
Na to ću ja: „Ne!
Ne, ne osjećam.
Znam što hoćeš reći.
Vidim promjenu na tvom penisu koju spominješ
i drago mi je zbog toga.”
Ako je tvrd kao kamen, zašto ga moj zub toliko ugrožava?
Ne bih li ja trebala strepiti da ću okrhnuti svoj zubić
na tvojoj jebenoj tvrdoj kiti?
Moj zubar ne bi povjerovao u tu priču.
Ne.
Nije tvrd kao kamen. Zamislite najtvrđu kitu.
Zamislite je u finom restoranu,
posluženu s pasiranim celerom,
prelivenu sokom, uz špinat i grančicu peršina.
Zagrizite i recite da to nije najmekše meso koje ste kušali.
„Kuhare, skliznuo je s kosti.”
Kuhar vas mora podsjetiti da je to meso bez kosti.
Tvrd je koliko i vrećica krvi.
To je erektilno tkivo, kao bradavica.
Ne, nije tvrd kao kamen.
Da mi je u cipeli kamenčić,
vjerojatno bih se zaustavila, izula i istresla ga.
Da mi je u cipeli sitna tvrda kita,
otišla bih doma.
Usput, Washingtonov spomenik nije poput falusa.
Nije! To čudo stoji već 175 godina.
Kamen nikad naglo ne prestane biti kamen.
Želim biti jasna. Možda se čini da sam pomalo doslovna.
Kužim.
„Kita tvrda kao kamen” stilska je figura, to je slika.
To je književni jezik, iako možda ne najljepši.
Volim ga kao i svi drugi.
Koja je svrha toga? Da se penis doima kao kurac.
No to me samo vraća osjetljivoj naravi penisa.
Kita tvrda kao kamen.
Anakonda, penis kao zmija. Uvijek ga uspoređuju sa zmijom.
Penis nije zmija.
Sigurna sam da zmije imaju istančana osjetila,
bar su prilično fokusirane.
Mislim da precizno napadaju.
Penis sam uvijek vodila onamo kamo je krenuo.
Uopće ne kukam, radije ga ja uvedem.
Radije ga ja uvedem.
To mi je draže od: „Gle, bez ruku! Snaći ću se!
Nemoj mi pomagati!
Pokušat ću iz istoga kuta,
ali žustrije!”
„Uspio si!
Progurao si se pod čudnim kutom
i pola mene uvukao u mene samu.”
To je kao kad vadite ruku iz rukava i pritom ga izvrnete.
Sada dolje sve polako moram dovesti u red,
dok se pretvaram da to ne radim.
Sređujem svilenkastu nutrinu, ne vunastu vanjštinu.
Riječ penetracija malčice je prenaglašena za ono što se zbiva između penisa i mene.
To zvuči kao da on prodire na neprijateljski teritorij.
Ne, moj si gost, pozvala sam te i pobrinula se da ti bude ugodno.
Riječ penetrirati treba potražiti u rječniku.
Najdraži su mi rječnici sinonima.
Obožavam ih.
Sviđa mi se što ne okolišaju s riječima.
Nisu savršeni, ali postoje.
Ja ih nazivam rječnici naroda.
Prvi sinonim za penetrirati je probiti.
Ali ništa nisi probio.
Ovo je otvoreni prolaz, već dulje.
Propustio si svečano otvorenje, već smo neko vrijeme u pogonu.
Ne kažem da je to veliki ulaz
u koji samo možete ušetati.
Ne.
Stijenke ovoga vaginalnog kanala su ravne.
Dobro? Ali i stijenke rukavice su ravne.
Kad u nju stavite ruku, ne kažete: „Penetrirao sam.”
Rukavice samo šutke navučete.
Ako vam se ne sviđa riječ penetracija, nudim sljedeću.
Ući ili, književnije, ući u nekoga.
„Onog…
Onog trenutka kad si ušao u mene,
moj se svijet promijenio.
A s njim i ja.”
U mene nitko nije ušao.
Ne, meni je to stvar dimenzija.
Recimo da je moje tijelo zgrada.
Da je moje tijelo trgovina, npr. Target.
I da netko u Target uđe kao što bi ušao u mene,
ni kroz druga staklena vrata ne bi prošao.
Uopće ne bi mogao reći da je bio u Targetu.
Ne, mislim da se zadržao na ulazu.
I da su se vrata uglavnom otvarala i zatvarala.
Bilo je problema na parkiralištu pred Targetom.
Danas.
Penetriraj, uđi u mene.
„Položi joj cijev.” To sam čula na faksu.
Pritom bi penis trebao biti cijev.
Nego, ti si vodoinstalater? Nisi postavio nijednu vodnu instalaciju.
To znam jer studiraš ekonomiju i već te dugo mrzim.
„Guši se, kujo.
Guši se tom kitom. Guši se tom debelom kitom.
Da te čujem!”
To hoćeš? Strah i paniku u mojim očima?
Gušenje mi je jedan od najvećih strahova.
No ne penisom.
Ne bojim se gušenja penisom.
Njime se ne možete ugušiti, spojen je s tijelom.
Gušim se. Gušim se tom kitom.
Samo malo…
Sasvim sam sigurna.
Smrt stiže.
Htjela bih živjeti dugo
pa se moram čuvati i donositi pametne odluke.
Nitko ne bi gutao žvakaću gumu.
Nitko je ne bi turao duboko u grlo.
To je rizično.
Žvakaća guma opasnija je od kurca. Shvaćate?
Nije uvijek bilo tako.
Ne smijete ismijati kurac.
Ne smijete tako početi, a onda osjetiti potrebu da ga popušite.
Prije sam se bojala.
Prvi put kad sam pokušala popušiti kurac, gadno sam podbacila.
U posljednji sam čas odustala jer sam shvatila u čemu je problem.
Okolnosti su bile idealne.
Imala sam 16 godina i dečka iz višeg razreda.
Ležao je na krevetu
poput pacijenta pod anestezijom,
čije je tijelo magla koja se vuče.
Bio je na krevetu u nečijoj gostinskoj sobi,
u uređenom podrumu.
Obožavam miris tek uređenog podruma.
Vonj novog saga, obitelj je vrijedna. Sredili su podrum pa će sad i trijem?!
Ne mogu ga zamisliti, ali znam da će biti prelijep.
Bio je na krevetu, u uređenom podrumu.
Gore je netko imao tulum jer mu starci nisu bili doma.
Hrpa je zapreka između mene i dečka.
Moj dom, moji starci…
Ovo je praktički jednako pušenju kurca u vakuumu.
Spustila sam se
niz trup.
I sve što to podrazumijeva.
„Može li ona to?”
Neizvjesnost, sam čin.
Možda sam bila prespora i preblaga, bez dovoljno žara i samopouzdanja.
Na kraju sam počela oklijevati.
Vidjela sam da neću to učiniti.
Kolebala sam se.
Šteta, zato što sam stvarno htjela.
Neki bi rekli da zapravo nisam htjela, u smislu željela,
inače bih to učinila.
Ne. Mislim, da.
Nikad se nisam kolebala glede pomfrita.
Čim osjetim želju,
zadovoljim je konzumacijom pomfrita.
No htjela sam to učiniti.
Htjela sam, što je također bitno.
U tom životnom periodu često sam išla u knjižaru Borders.
Ondje sam bila satima i štošta čitala.
I knjige citata, svojevrsne kompilacije.
Listala sam knjige citata i pokušavala upiti drevnu mudrost.
Dok ih listate, nabasate na određene teme:
„Mladost se trati na mlade.”
Rekoh: „Čujem vas, glasovi prošlosti. Neću to učiniti.
Gutat ću spermu.
Gutat ću spermu na srpanjskoj travi,
pod mjesečinom, i to što prije.”
To naučite u Bordersu.
Mlad ljubitelj čitanja vidi da su te stranice pune žara.
Hrpa je to života.
Život mi se svodi na jednu knjigu pa sam htjela početi živjeti.
No kad sam trebala početi, nisam.
Zašto? Zato što sam bila sama uoči toga važnog zadatka?
Baš i ne, podržale su me
sve igračice hokeja na travi.
Dovezle su me na taj tulum kako bih popušila taj kurac.
Ranije te večeri došle smo na zajedničko noćenje.
Starije cure, prijateljice moga dečka,
brinule su se i za njega i za mene.
Kažu one: „Čujemo da mu još nisi popušila.
Zašto?
Bojiš se?
Nemoj se bojati, to je nešto što samo učiniš.
Onda će to biti iza tebe.
Samo se opusti i prepusti.”
Rekoh: „Super savjet.
Hvala.
Čim ga opet vidim, to ću i učiniti.”
Kažu: „Možeš sad jer je na pet minuta odavde.
Imamo auto. Izvoli pivo.”
Jedva sam popila koji gutljaj.
Tad još nisam znala da volim koktele.
Na putu do auta skandirale su: „Popuši mu.”
Možda zvuči kao vršnjački pritisak.
No ja sam to shvatila kao podršku
jer sam čitala Tonyja Robbinsa.
Otkrijete li drugima svoje ciljeve, lakše ćete ih ostvariti.
Osjećate odgovornost.
U šestom razredu preslušala sam Osobnu moć,
svih 48 kaseta.
U sedmom sam pročitala Probudite diva u sebi,
kojeg sam se prisjetila zbog priprema za maturu.
Ne možete se pripremiti,
ali možete odbaciti negativna uvjerenja koja vas koče,
što bi onda moglo utjecati na rezultat.
Kapetanica ekipe vozila me na tulum gdje je bio moj dečko.
Usput je iskreno razgovarala sa mnom.
„Zašto to nisi učinila? Zašto mu nisi popušila?”
Rekoh: „Pa…
Strepim zbog zuba.
Ne znam što ću s njima. Posvuda su.
Znaš da unutra nema kosti?” Već je znala.
Veli: „Pusti zube.
Prije pušenja oko usta razmaži
balzam, vazelin, što želiš.
Zatim usnicama prekrij zube, gornje i donje, i nasmiješi se.
Tako ćeš ih zategnuti.
Tad će sigurno kliziti. Samo se smiješi!”
Neki od vas sigurno misle: „Jasno.
Zlato, znamo što je pušenje. Nastavi.”
Možda vas pet posto, možda i 95 %.
Nema pravila.
Pitala me shvaćam li.
Rekoh: „Da. Hvala, riješila si problem.” I jest.
No to je kao i kada ste sigurni da vas je netko pogrešno uputio.
Pričekate da ode kako biste se obratili drugima.
Ipak ste se povezali.
Pristojni ste, ali i dalje sami na cesti.
Kad je to rekla,
unutarnji glas mi je govorio
da to nije to.
Taj podmazani Muppet.
To sigurno nije pušenje.
Kako bi pušenje postojalo, kako bi imalo svoj naziv
kako bi opstalo stoljećima
i kako bi ga netko uopće izmislio
spontano u šumi, npr. pračovjek koji je osjetio strast
jer druge stvari nisu bile izazovne, moralo se improvizirati.
„Što je najluđe? Čekaj! Što ti najluđe mogu učiniti?”
Razmislili su i dosjetili se.
Znali su čime klimaju.
Kao kuverta s prozorom, jednostavno i elegantno rješenje.
Biste li ga se vi dosjetili?
Adresu naznačite na pismu
i stavite ga u kuvertu s prozorom, pa na njoj ne morate pisati adresu.
Tog se nitko nije dosjetio dok se netko tog nije dosjetio.
Isto je s pušenjem.
„Što ti najluđe mogu učiniti? Kako da pokažem silnu strast?”
Onda su shvatili.
Bio je to rizik, ali odvažili su se.
Takva genijalnost ne može se precijeniti.
Da je pušenje
nastalo spontano,
ne bi zahtijevalo ta pametna rješenja.
Te zgodne trikove i trošenje balzama za usnice od kivija.
Činilo se da treba biti prirodno,
da je poetično.
To sam htjela učiniti
kao da još ne postoji riječ za to.
Dostojanstveno, kao prije izuma tiskarskog stroja.
Autentično.
Ili autentično ili nikako.
No na kraju to nisam učinila.
Shvatila sam u čemu je srž problema.
Prvih nekoliko trenutaka neće mi ići.
Prije to nisam radila, no nije u tome problem.
Problem je u tome što tijekom lošeg čina
dečku neću moći reći kako znam da sam loša.
Jer su mi usta puna genitalija.
Naime, pušenje vas lišava sposobnosti pripovijedanja.
Ništa ne možete objasniti, dočarati kontekst, malo se našaliti.
Ne možete izraziti svjesnost.
Meni je to uvijek najbitnije.
Znate, ne smeta mi što sam u ovom životu dvorska luda.
Dok god mogu dati do znanja
da i ja čujem zvonjavu zvona na svojoj kapi.
Cin-cin!
„Da, i ja ih čujem.
Zamisli, ja sam ih prišila. Sama pravim kostime.
Zaključila sam da bi mogla biti zanimljiva.”
Da sam pritom imala još jedna usta, rasturila bih, mačji kašalj!
Jedna usta bi pušila,
a druga govorila: „Čekaj…
Jasno, još ti ga ne pušim. Pokušavam zauzeti pravi položaj.
I već sam ti ga zakvačila zubom, što si sigurno osjetio.
Znaj da smo svjesni problema i da radimo na rješenju.
Hvala ti što si danas strpljiv.”
Ali nemate riječi, samo blesavi pogled.
Blesavi pogled osobe koja pokušava nešto skopčati.
Onaj glupi praktikantski pogled.
Mrzim taj pogled.
U njemu nema dostojanstva, to je puka koncentracija.
Ozbiljni pokušaji prilagodbe na iznenađenje. Ne!
Ne, nema dostojanstva.
Ni riječi ni dostojanstva.
Nisam vidjela rješenje pa nisam znala što bih.
Stoga sam se počela povlačiti.
Uz trup, ponovno ponizno i jadno,
natrag do lica.
Nešto sam htjela učiniti.
Ekipa se uzdala u mene.
I Borders, ponajprije Borders. Htjela sam započeti sa životom.
Duboko sam udahnula i opustila se.
Kad se opustite, naći ćete rješenje, što se i dogodilo.
Skinuo mi je junf.
Saberite dojmove!
Meni je zbilja bilo genijalno.
Jer nisam cijenila svoje djevičanstvo.
Zašto i bih? Poduzetna sam.
Dobila sam ga rođenjem.
Nisam ga zaslužila.
Djevičanstvo mi je bilo poput love.
To djevičanstvo treba potrošiti.
Slično je kuponima u hotelskoj poklon-vrećici.
„Dva kupona za djevičanstvo!
Ljudi prave pompu zbog toga, ali meni se živo fućka.
Iskoristimo ih prije nego što izađemo iz hotela.”
Nisam se opterećivala time
da se čuvam za brak,
zbog straha i nelagode glede svog i tuđeg tijela.
„Za tebe, prava ljubavi!”
Ne! Pravoj ljubavi htjela sam ponuditi
hrpu seksualnih vještina i samopouzdanje
u izvedbi.
Osobenjački leksikon kojim bih izrazila osobenjačku,
ali univerzalnu ljubav.
No kako bih stekla te vještine, moram imati usputna iskustva.
Tako to ide.
Moram ući u formu.
Onda to mogu čuvati.
Poput hirovitog princa koji se odriče bogatstva,
to bih čuvala za pravu ljubav na dan vjenčanja.
I moj bi otac to mogao dati u miraz.
„Ovo ti dajem uime naše obitelji.
Ne znam što bih rekao, samo znam da je se trudila.”
Nisam marila za čistoću i predodžbu da vas svaki seks
još malčice sroza.
Taj je tip osobnosti poput mirisnih naljepnica.
„Prvo me pomiriši pa zalijepi.”
Da, to je zgodno. Ali u što se pretvorite?
U izblijedjelu jagoda sa sunčanim naočalama.
Želite li to?
I onda? Idete na kraj albuma, gdje su i vaše droljaste sestre.
Sjećamo se što se dogodilo najstarijoj sestri,
predivnoj krigli s nogama.
Nakon otkaza umrla pod muškom čizmom.
Više nije bila ni ljepljiva ni mirisna.
Samo se odlijepila i smotala.
Jeste li kad vidjeli da se naljepnica sama smota?
Bila sam spremna da budem seksualno aktivna.
Strogo uzevši, seks je riješio problem.
Volite simulaciju ševe, no žulja vas šav na trapericama?
Htjela sam biti seksualno aktivna, na ponos nastavnice zdravstvenog odgoja.
Osjetila sam da je ponosna.
Sjećam se i da sam osjetila ponos oca svoga dečka.
Mislim da je sin sve rekao ocu
pa je čovjek bio vidno oduševljen.
Da, to je odvratno.
Možda zato što općenito ne volim dečkova oca kao figuru.
Mislim da ne treba postojati.
Osobito u srednjoj školi.
To mi smeta čak i kad su dragi, iako nisu ni krivi ni dužni.
„Zdravo, Jacqueline! Kako si? Kako je bilo u školi?”
Nemojte me ni gledati ni obraćati mi se.
Realno, ne priliči vam.
Vaš je sin dobio pristup meni.
Vlastitim trudom, vama ništa ne dugujem.
Niti da vam mahnem niti bilo što drugo.
Bilo bi najbolje da nestanete kad čujete moj auto.
Idite u svoju odvratnu šupu i radite ono što ondje već radite.
Možda ispadam poremećena jer sam bila bijesna na oca svog dečka.
Ali bio je osobiti šupak.
Bio je poput mnogih odraslih iz toga doba mog života.
Komentirao je moju poštapalicu. Bio je opsjednut time.
„Oprosti, Jacqueline, ali dok govoriš,
čujem samo tu poštapalicu pa se na nju fokusiram.”
Samo nju čujete?
Samo se na nju fokusirate?
Dopustite da vam budem kognitivna vježba u borbi protiv mentalnog propadanja.
To je jedna te ista riječ. Zamislite da je bijeli šum.
Selektivno ignoriranje podataka među šest je kognitivnih vještina.
Vidim, rješavate križaljke pa biste me mogli i slušati,
ne budete li otišli u šupu, kako sam rekla.
To je zbilja bilo odvratno jer se ponašao kao da mu je stalo.
„Mislim…
Kada toliko često rabiš tu poštapalicu,
razvodnjavaš značenje onoga što pokušavaš reći.
Zvučiš neinteligentno.”
I to kaže čovjek koji, u retrospektivi,
nikad nije rekao ama baš ništa što je zvučalo kao originalna misao.
Bila mu je bitna kvaliteta moga govora.
Ne, gospodine, uopće niste shvatili.
Moj je intelekt rijeka, dobro?
A poštapalica je kamen.
Kamenje bacam u rijeku da je usporim
kako vas ne bi povukla i potopila.
Tako govorim jer imam obzira prema muškarcima poput vas.
Inače bih vas izula iz cipela.
Doslovno.
Ponosite se sinom jer me jebe,
ali znajte da ja jebem njega.
Ne ulazi u mene, sjedam na njega.
Ne penetrira u mene, žderem ga.
Prožvačem ga i ispljunem, a on uživa u svakoj sekundi.
Kao što biste i vi uživali, svinjo jedna.
Svinjo u kratkim hlačama.
Da budem jasna, ništa mu nisam rekla.
Muškarcu to ne bih mogla učiniti.
Zamislite mu izraz lica, to bi ga uništilo, raspao bi se.
Ne, to ne bih mogla.
Ali njegovu sinu nisam pušila.
I to je nešto.
Jasno, nije otac kriv.
Nisam mogla opet pokušati zato što već jedanput jesam.
Odustala sam jer me bilo strah.
Kada bih opet pokušala,
to bi previše nalikovalo na novi pokušaj.
„Jučer je imala tremu, kao klizačica.
Hoće li danas uspješno izvesti skokove?”
Smatrala sam da ću biti dostojanstvena
budem li o tome šutjela do kraja školske godine.
Na kraju ljeta
toga dečka otpratit ću na faks i okrenuti novi list.
To sam u četvrtom razredu i učinila.
Našla sam novog dečka jer sam znala…
Nova osoba mogla sam biti samo pred nekom novom osobom.
U četvrtom razredu našla sam novog dečka
i odvela ga u svoj podrum.
A moj podrum bio je nedovršen.
Pa je ozračje bilo opipljivo, sirovo i idealno.
Odlučila sam da ću mu popušiti već prve večeri,
dok me još nije dovoljno dobro upoznao
i dok nije vidio razliku između lažnog i pravog samopouzdanja.
To je prednost u seksualnoj trci.
Bitna je brzina i energičnost.
Treba utjeloviti duh onog pračovjeka.
Kao da glumim da pojma nemam što je odjeća.
Samo je zapreka mojim požudnim ustima.
Iako u sebi ponavljam: „Abercrombie.”
To je doslovce prednost
jer na stvar želim prijeći čim se sjurim niza stube.
Trik! Prvo pušite iza stuba da prikrijete nervozu.
Ukratko, bili biste ponosni.
Jednostavno…
Nasjeo je.
Uoči čina, pomislila sam:
„Isuse Bože, ne oklijevam. Svaka mi čast što ne oklijevam.”
Ne znam zašto, ali jednostavno sam…
A zatim…
Opet sam bila na mrtvoj točki. Nisam mogla vjerovati.
Opet!
Zato ne vjerujem prednostima u životnim utrkama.
Ne pomažu, i dalje morate trčati.
Zato ne vjerujem samopouzdanim izlascima na binu.
Mislim da ljudi zaslužuju da se na početku nastupa opuste.
„Pozdrav, društvo! Pozdrav New Yorku! 'Ajmo, na noge!
Vrh sam! Znajte da ste u dobrim rukama!”
Ne.
I tako…
A onda se to uruši.
Nastup se postupno urušava i raspada.
Radije krećem od nule.
„Skrit ću se u mišju rupu jer ne zaslužujem da živim.
Smijem li udahnuti?
Hvala, to će mi nakratko dati snage.”
Ne znam zašto sam mislila da će mi ta prednost pomoći.
Došla sam do ruba odskočne daske
i brojila: „Tri, četiri, sad!”
A zatim u posljednjoj sekundi odustala.
I to mnogo složenijom tehnikom od tehnike samoga skoka.
U stilu: „Spasioče? Oslobodi ljestve zato što izlazim. Pomozi mi!”
Svojedobno sam oslobodila na tisuće ljestava. Takva sam.
Nešto u meni zna da u ovom životu
gotovo nikad nije kasno
da odustanete.
I tako…
Upitala sam se: „Zbilja opet oklijevamo?
Kakav je plan, srećo?
Što ćeš učiniti?
Povući ćeš se uz još jedan trup?
Čekat ćeš još godinu
i na faksu, na nepoznatom terenu, pred novom osobom glumiti novu osobu?
Ne, to moraš učiniti.
No nisi takva. Slušaš li ti sebe?
Briga me što previše mozgaš i priželjkuješ druga usta
koja bi iznosila tvoja iskustva kako bi cijeli svijet bio upoznat s njima.
Ne! Moraš naći neko rješenje.
E pa Nietzsche kaže da postoji samo moje rješenje.
Onda nađi Nietzscheovo rješenje.
Nađi svoje rješenje. Moraš naći rješenje.”
Posegnula sam za književnosti.
Ja…
Tad sam čitala Lolitu. Tako je, kako je.
Oduševio me jezik Vladimira Nabokova. Mislim, koga ne bi?
Priznajem, vjerojatno sam se malo i prenemagala.
Zbilja sam je čitala.
Ali uglavnom pokraj prozora u pizzerijama, u suknjici za hokej.
Koricama sam šokirala odrasle prolaznike.
„Pardon, čitate li ruske velikane? Čisto sumnjam, malograđanske svinje.”
Ali u tom su me trenutku ponovno mučile iste stvari.
Ni riječi ni dostojanstva, izgledaš i zvučiš glupo, zub, sve živo.
„Dobro, ne mogu pripovijedati.
Ali mogu zamisliti da pripovijeda netko drugi, npr. Nabokov?
Mogu zamisliti da ovo nije stvarno.
I da sam lik u Nabokovljevoj kratkoj priči.
U tom slučaju, koliko god ovaj pokušaj pušenja bio loš,
proza iz Nabokovljeva vještog pera naprosto bi bila briljantna.”
Nije li to svojevrsna književnost?
Nije li to samo pregršt tekstova?
U književnosti sve je zanimljivo.
Kiksevi su zanimljivi detalji koji cijeloj priči daju dubinu.
„Što ako se dogodi ono najgore?
Nemoj trčati pred rudo.
Što ako odgrizeš ovu kitu?
Pa onda se vjerojatno nalaziš u najlegendarnijoj priči te zbirke,
u kojoj ona odgrize kitu.
To nije stvarnost, to je književnost. Samo tekst.”
Nisam maherica, ali počet ću mjesečinom.
„Mjesečina obasjava južnu stranu mladićeva penisa
Djevojka smeđe kose s crvenim pramenovima, koje drugi često ne zapaze,
nezgrapno prilazi jednostavnom valjku.
Ovo nije stvarnost, ovo je književnost…”
Uspjela sam! Obrađujem tu kitu!
Hvala.
Znam da je nekima od vas ovo zvučalo poput disocijacije.
To curama ne želimo priuštiti!
„To se ne događa meni, nego njoj. Komu? Njoj.”
Kad u životu imam frku, odem u sobicu u mozgu.
Mala je, gledam majušni TV,
i to samo budalaštine.
Kad mi ekran pokuša pokazati što se događa u mom groznom životu,
uzmem daljinski.”
Ne, ovo nije bila disocijacija.
Ne, ovo je bila moja ideja, ovo je bilo prevladavanje ega.
Postoji razlika.
Zahvaljujući tomu obrađivala sam kitu, i to maestralno.
Nisu se čuli jauci.
Čini se da u tome ima poezije.
Kao što sam i pretpostavljala.
I u roku keks
izbacio mi je sjeme u usta, štono bi se reklo.
Sve sam progutala jer čitam Robbinsa i ne hvatam krivine.
Oduvijek sam znala
da ću progutati, to nije bilo upitno.
Postoji lak i težak način. Biram teški, da se iskažem.
Cura sam koja završne ispite polaže na višoj razini.
Ne na nižoj.
Da, progutat ću pa kud puklo.
Bio je to trijumf.
Itekakav trijumf.
To sam htjela navesti u prijavi za faks, no šokirali bi se.
Nisu dovoljno sofisticirani.
Ni savjetnici, ni dekani, nitko.
Za razliku od vas.
Znala sam što sam učinila.
Na faks sam otišla
prilično zadovoljna.
Bilo je zanimljivo jer je faks bio katolički orijentiran.
Točnije, bilo je mnogo katoličkih djevaca s kravatama.
Jurcali su uokolo
i na tulumima vapili za seksualnim iskustvom.
Prosto!
Ja sam taj kolegij položila u školi.
K tomu, Židovka sam pa sam se osjećala kao Philip Roth.
Kao perverzna židovska učiteljica.
Mrak! Budete li bili u prilici, to vam toplo preporučujem.
Tad mi se nije žurilo da nekom popušim.
Pušenje sam riješila.
Svladala sam osnove tog umijeća i usvojila njegovu radnu definiciju
pa sam razmišljala o tome kako da je smisleno osporim.
Postavljala sam važna pitanja.
„Što pušenje može značiti?
Može li pušenje biti ljubavno pismo
ako je zasnovano na ljubavi?
Može li pušenje biti pjesma, a moje tijelo sirov i ekstatičan jezik?”
Slušala sam mnogo filozofskih kolegija, bili su postmodernistički i inspirativni.
Kad sam napokon srela dečka koji mi se svidio,
svojevrsni pomfrit…
jednostavno sam mu popušila, znate?
Ne odmah, ali dosta brzo.
Zašto i ne bih? Za to sam rintala.
Bio je to mačji kašalj. Moj leksikon bio je spreman.
To je bila moja simfonija, a zvučala je predivno.
Jesam li podbacila? Ne znam. Nisam očekivala prosidbu.
No ne bi me šokirala.
Nisam je očekivala. Može li pušenje biti ljubavno pismo?
Da, može. Ali to ne znači da će nam oni uzvratiti ljubav.
Nema veze jer sve znamo.
I to kao umjetnici.
Imamo pravo samo na marljivi rad,
ne na plodove svog rada.
Mislim da me tad u pojam ubijao
širi krug prijatelja.
Dijelili su isti stav:
„Čuj, moderna si cura pa se tu i tamo slobodno zabavi.
Ali ako ti se netko stvarno sviđa, kao što ti se taj sviđa,
onda samo polako.
Samo polako, nemoj biti lak plijen.”
Fuj.
Fuj, ne.
Ne, neću polako.
Ne, prepotentnost očarava.
Smrt se bliži.
I to morate zaboraviti da prebrodite dan.
Morate se smatrati glavnim glumcem u seriji
o svom životu.
„Mog lika neće tako skoro ubiti.
U svakoj sam sceni pa nema zime.”
Što ako niste glavni glumac? Ima i drugih likova.
Ako ni u seriji niste? Ako ste Steven Tanzer?
On mi je prijatelj, vrlo neuspješan glumac.
Gotovo bez uloga.
Najgora rečenica u seriji.
I to nije pravo muško ime.
To muškarcu ama baš nikad ne bih učinila.
Svake večeri prizivam Stevena, da bih ga onda uništila, što je grozno.
Živi i umire samo kao ilustrativni detalj
u mojoj argumentaciji.
To rijetko komu želim.
Smrt se bliži pa imam jednu predodžbu.
S obličjem i tijelom lišavate se i nedostojanstva.
Ali neugodnosti bi mogle opstati.
Zašto i ne bi?
Znam da mi je neugodno zbog nekih pokojnih rođaka.
Zbog većine.
Gledam njihove fotografije, prekrasne uokvirene fotografije,
koje kod mojih staraca krase klavir.
Gledam ih i ne mogu si pomoći.
Meni izgledaju glupo i blesavo zato što im se u očima vidi
da im nije jasno sa su sad mrtvi.
Izgledaju kao naivčine.
Ma mrtvi ste! Shvaćate?
Kad vas netko fotografira,
bar natuknite da ste toga svjesni.
Nekako,
da bi nakon vaše smrti
i oni koji gledaju vašu fotografiju znali
da to i njih uskoro čeka.
Na faksu sam bila itekako svjesna da se smrt bliži.
Više nisam baš mlada
pa ako nekomu mogu pružiti ljubav i iskazati je elokventnim pušenjem,
onda ću to učiniti i stajati pri tome.
Za zimske praznike otišla sam kući.
I srela bivšeg dečka, kojem sam trijumfalno popušila
u četvrtom razredu.
Otišli smo u zdravljak kako bismo navečer mogli jesti jaja.
I piti crnu kavu.
„Ne trebaju nam vrećice šećera.
Ostaju na stolu? Pošteno. Ne znam zašto, ne trebaju nam.
Sad pijemo crnu kavu.”
Razgovarali smo kao vojni drugovi.
Prošlo je nekoliko mjeseci od mature,
ali dotakli smo se hrpe tema.
Jasno, pričala sam mu
o dečku s faksa koji mi se sviđa.
Bivšem kojem sam pušila rekla sam:
„Ne znam sviđam li mu se
koliko on meni.”
Na to će on: „Pa, možda te se plaši.
Kao što sam te se ja plašio.
Još se dijelom i plašim.
Tijekom naše veze uopće se nisam opustio.
I to od prve zajedničke večeri, kad si mi iz vedra neba popušila.
Iz vedra neba
ti si mi popušila.
Iz vedra neba.
Kao grom iz vedra neba, ti si mi popušila.”
To je uporno naglašavao.
Šokirala sam se.
U što sam se pretvorila zbog svog straha?
Nisam shvaćala
da i ja mogu uplašiti nekoga i da se tako stvara začarani krug.
Rekoh: „Samo malo, baš si bezobrazan.
Nisi ti bio nevin i uplašen, nego ja.
Tog sam dana prevladavala strah.
Zašto svojataš moju priču o postanku?
Zašto me želiš pretvoriti u jezivu i droljastu negativku?
Možda sam toga dana bila opaka,
ali samo onako kako je Batman opak.
Da, Batman je opak.
Kako te nije sram gledati Batmana i ne sjetiti se
da je on bio dječačić
kojem su roditelji brutalno ubijeni pred kinom?
Uto su proletjeli šišmiši, kojih se bojao. Morao je biti s njima da bi postao Batman.
Ako vidiš Batmana, znaj da se bojao šišmiša.
Ako vidiš snagu, znaj da je posljedica straha.
Psihološka kompenzacija! Stara pjesma!
Kako ne vidiš dječačića u meni?”
Nije shvatio, pošteno.
Očito nisam bila jasna.
Ne voli kad u restoranu ustanete kako biste nešto razjasnili, taj je tip.
A to je neizostavan dio moje osobnosti.
Nikomu ne smeta.
To je poslastica za druge goste.
No nešto je rekao.
„Ne znam, Jac.”
Ime mi je skratio u Jac kako bi mi to natrljao na nos.
Poznaje me, voli, stalo mu je do mene.
Stalo mu je do Jac, do njegove Jac.
„Kakva ti je majica? Zadrži je.”
„Ne znam, Jac.
Možda pušenje nije način da nekomu pokažeš da ti se sviđa.”
Na to ću ja:
„Možda bi u mom slučaju mogao biti.”
Znate, i dalje sam vjerovala.
Na kraju sam se mrvicu izbezumila
zato što je time opisao ono što sam na faksu već dulje radila.
Pomislila sam da moja poetska pušenja
nisu imala odjek kakav sam priželjkivala.
Na faks sam došla kao slomljeni Philip Roth.
Batman je nestao.
Nisam znala što bih osim da promrzla hodam kampusom.
Tumarala sam nebrojenim travnjacima.
I postavljala si tužna pitanja:
„Zar tvoja poezija ne drži vodu?
Zar ne smijemo sami osmisliti život?
Jesi li obična drolja koja je mislila da pravila za nju ne vrijede?”
Jaknu od flisa mogla sam obući.
Ali čemu, kad se njome mogu ogrnuti i glavinjati okolo?
Na kraju sam odlučila da neću tugovati zbog toga.
Digla sam glavu i počela se hihotati.
„Ne! Pogledaj se.
Pogledaj se. Odlučila si da ćeš prevladati strah i uspjela si.
Samopouzdano pušiš kurac.
Što si oduvijek htjela.
Toliko si samopouzdana
da plašiš muškarce.”
I, da,
na samom je vrhu samotno.
Nije li to cijena izvrsnosti? Bome jest.
Stojim u dugačkom i samotnom redu tragičnih izvrsnika.
Bih li htjela da je drukčije? Ne. Prigrlit ću superjunaka.
Skupila sam jaknu
kako bi se vijorila na povjetarcu koji nije puhao.
Ali znala sam tko sam.
Nekoliko godina poslije, u 20-ima,
opet sam bila u knjižari Borders,
s novim dečkom
jer, zamislite, samo se redaju.
Po običaju, ni tom dečku neću pridodati karakteristična obilježja.
Oni su samo sredstva za moju samospoznaju.
Želite neobičan detalj? Zaboravite.
„Povlači smičak kad je nervozan. Bazdio je po knjigama i cigaretama.”
Ne, popušila sam im i mislim da je to dovoljno.
K tomu, večeras ću ih lijepo dočarati.
Samo da znate, ovo je posljednji muški lik.
Zamislite ga i načas odvojite od drugih.
U 20-ima bila sam u knjižari s novim dečkom.
Obuzela me sjeta.
Nisam si mogla pomoći.
Listala sam pjesme Sharon Olds
i razmišljala o svom djevojačkom putu.
Svemu tomu sam se divila
pa sam tom dečku ispričala priču koju sam ispričala vama.
I malo zaplakala.
Iskreno, nitko me ne dirne kao što dirnem samu sebe.
Prvo samu sebe dirnem pa me dirne to što samu sebe uspijem dirnuti.
Pošteno, nije plakao. Svatko drukčije pokazuje osjećaje.
Ali pitala sam se shvaća li me pa rekoh:
„Moja savršena pušenja uzimaš zdravo za gotovo.
To je surova činjenica. ‘Da, moja cura dobro pljuga.’
Ne, za to sam se mučila,
što podrazumijeva veliku odgovornost.
Čuo si usporedbu s Batmanom?”
Obraćala sam mu se u lice jer je izgledao čudno.
Nešto nije štimalo.
Na kraju sam smogla hrabrosti da ušutim
i pitam: „Što je?”
Kaže on…
„Ma samo mi je neobično jer je tvoje pušenje nekako zubato.”
Još vas ne mogu pogledati.
Ja.
Nitko zbog zuba nije strepio više nego ja.
Grci su imali pravo. Očito ne možemo uteći sudbini.
Najviše sam strepila zbog zuba.
Čim mi se učinilo da nisu problem,
oslonila sam se na praljude i unutarnju poeziju.
Zbog toga, zbog te mitologije,
pušenje je bilo sve zubatije.
Svake godine ova se čeljust stisnula za koji samopouzdani milimetar.
A mislila sam da sam tragičarka vrsnog pušenja.
To mi je bila najveća noćna mora. Bila sam one dvije budale.
Unatoč samopouzdanju, bila sam sestra budalaste zubate pušačice.
Na koljenima smo okolo pušile.
„Najbolje smo u branši! Nema nam ravnih! Kako ćemo otići? Suton je, moramo ići.
Zadovoljile smo još jednu mušteriju i zajednicu.”
Zaboga, kakva umišljenost!
Ako je osjetio zube, onda to ne možete poreći.
Trebala sam tražiti pojašnjenje da osvjetlam obraz?
„Volim učiti. Imaš li još koju konstruktivnu kritiku?”
Tony Robbins je rekao, ako hrabro prihvatite kritike,
možete biti div.
I želim biti div, ali tko tako upropasti nečiju priču?
Samo priče i imamo.
Izrazom zubato pušenje, koji smo naučili s 14 g.,
a koji on nijedanput nije revidirao u svom jeziku,
jednostavno me uništio.
Povrijedio me.
Jako me povrijedio.
Zašto…
Znam da sam ga veličala.
Idealizirala sam njegove mane.
Volim idealizirati mane.
Da, hranim muški ego.
Ali iskreno.
Tijekom dana učinim gro stvari kako bih mu dala vjetar u leđa,
gro neizgovorenih stvari.
Stalno sam na oprezu.
Neprestano se smijem dok muškarac govori
za slučaj da kaže nešto duhovito.
Moram udariti temelj, modulacije radi.
„Aha, to je smiješno?”
Ako je smijeh suhoparan, nije vjerodostojan.
U restoranu briljiram
kad muškarac pogrešno naruči.
Npr. kad umjesto tabbouleha naruči tahini pa se pita
zašto je dobio salatni preljev.
„Gdje mi je tahini?”
Tad s njim rješavam misterij.
„Pojma nemam što je bilo. Klasika, bila sam odsutna. Šašavica!
Odoh po fenjer, volim misterije.”
Samo znam
da rješenje zagonetke nije tvoje nepoznavanje riječi.
Akord na D…
Naučila sam ih bezbroj,
na bezbroj gitara,
od bezbroj dečki glazbenika.
Već znam odsvirati taj akord.
„Ali pokaži mi opet, divni anđele.
To nije to, je l' da? Pomozi mi da prebirem po žicama i stvaram glazbu.”
To je oprez.
Zaštita za djecu, postavljanje zapreka.
„Brzo, postavi ih! Samo što nije stigao!
Je li sve spremno? Samo što nije stigao!”
Jednostavno se želim pobrinuti kako bi muškarac bezbrižno
bauljao kroz dan.
Kao pijani kralj.
A da pojma nema da je bio nadomak emocionalne smrti
da se nisam umiješala, raščistila mu put i pomno ga promatrala.
Svi muškarci s kojima sam bila
radili su za mene.
Baš svi.
Njihove mane idealiziram,
a da pritom ne trepnem.
„Ti to ni ovom prilikom ne želiš učiniti za mene?
Ne želiš mi se odužiti
i vidjeti nešto lijepo u zubatom pušenju
iako je suptilno?
Zubato pušenje nije nimalo teško veličati
zato što se ono baš lako veliča.
Zar nemaš pjesničku dušu?
Pojma nemaš što život čini lijepim?”
Htjela sam se obraniti.
No sjetila sam se da sa svakom izgovorenom riječi
gubite moć.
Šutnja je najbolja obrana.
No to nije moja moć.
Moja je moć oduvijek…
Mislim, već dosta dugo govorim.
Nastavit ću.
Da sve istjeram na čistac.
Hrabro i smjelo nešto ponudite.
Zauzvrat dobijete mrvice.
Rekla sam mu: „Imaš pravo.
Imaš pravo.
Zubato pušim kurac.
Ali namjerno!
Da!
Zato što zubi idu pod ruku s pušenjem.
Da.
Zato što…
Zubi idu pod ruku s pušenjem
zato što zahvaljujući njima znaš da si u nečijim ustima.
Zubi ti služe kao podsjetnik da si uopće u nečijim ustima.
Što bi moja usta bila kad u njima ne bi bilo zuba?
Samo još jedan savršen otvor.
Samo prostranija verzija postojećih otvora.
Samo još jedan anus, još jedna vagina, još jedan podmazani procjep među sisama.
Samo još jedno rješenje da ti glatko gurneš kitu
kako bi ponovno osjetila čisti i nekomplicirani užitak.
Ne, to nije ni smisleno ni seksi pušenje.
Bit pušenja je nešto drugo.
A to su zubi. Zbog njih je posebno.
Zubi u pušenju
koštice su u lubenici.
Sprečavaju potpuni užitak.
Zubi u pušenju su pijesak
koji kamenici smeta u stvaranju bisera.
Zubi su sol u karamelama.
Sjećate li se kad su 2012. mislili da ih treba popularizirati?
Proizvođači su shvatili
da smo se navikli na okus pa su rekli:
„Svaki zalogaj mora biti podsjetnik
da slatkoća u životu nije zajamčena.”
Ne, pušenje je suštinski puno nedostataka.
To je neobuzdani ljudski spektakl.
Gotovo loša ideja.
Gotovo je neizvedivo, ali vi se ipak silno trudite,
zbog čega je dojmljivo.
Baš kao i gumena figurica iz kutije žitarica, koju bacite uza zid.
Pokušava se zadržati na zidu, ali uporno pada.
Pritom se čini kao da puže.
Zato je i volimo. Zato i jest nagrada.
Zato rujemo po kutiji,
ne čekamo da je zavrijedimo redovitom konzumacijom žitarica.
Tako se mene dojmi pušenje.
Ali u najmanju ruku,
zubi u pušenju su detalji koji oplemenjuju ovaj život.
Nastavnik engleskog obećao nam je da će ti detalji rasvijetliti univerzalno
kroz pojedinačno.
Oni su rashlađene šljive,
puckanje glasa p u mikrofonu koji život znači.
Žličice za kavu, magla koja se nakuplja pred prozorom.
Honorar Grete Garbo, celofan.
Zuzuine latice.
Zubi u pušenju Zuzuine su latice.
Znače da ste živi i da vodite svoj život.
Sad vam je jasno da je to jedan divan život.
Sad vam je jasno da ste najbogatiji čovjek u gradu.
U pušenju zubi podižu letvicu.
Susan su možda poslali u smrt.
Ali kad je o vjeri i žudnji riječ,
zubi jamče da će kost biti ondje gdje je nema,
na otkoštenoj kiti.
I jezik i penis će istrunuti.
Ali zubi…
Oni će opstati.
Zubi unose dašak minulih stoljeća u sam čin.
Glatko i bezubo pušenje za ljude je skučenih vidika.
Zbog zuba pušenje je mučno.
Pritom nema glupave dosljednosti.
Glatko i bezubo pušenje
bilo bi poput asa na desetku.
Valjak bi ušao u odgovarajuću rupu
kako biste imali dojam da se stapate u jedno.
Ne!
Zar je zanimljivo da smo jedno? Nije.
Neka nas bude dvoje. Osjetimo grube granice među nama.
Kako bismo imali o što se osloniti.
Zar ne shvaćate?
Redovi naših zuba Romeovi su kameni zidovi.
Oni su laka krila ljubavi kako bismo uopće mogli poletjeti.
Zato moramo obrisati balzam za usnice.
I osloboditi zube.
Neka se vuku.
Vući ćemo ih i na silu samo kako bismo poentirali.
Sjetite se onoga duha, odnosno kugle.
Da načas opet ima usta,
ne bi brzinski skratila zube kako bi se savršeno stopila s kitom.
Božica ne bi uzela ljudsko obličje
kad njegovi nedostaci ne bi bili neobično lijepi.
Ne, nisam ti popušila iz vedra neba.
Ne, to je bilo došašće. Osjeti strahopoštovanje, pičko.
I, jasno…
Jasno, ne osjećam poniženje kad kleknem.
Ne, ne klečim pod tobom,
nego uz tebe i pred našim životom.
I ponizno se čudim ovoj neobičnoj ljudskoj tragediji.
Iz tvog izdanka, male slavine,
ispijam svemir.
Tvoje je tijelo šačica nezgrapnih fraza,
loše prevedena divota duše.
No prihvaćam taj prijevod.
Da bih ga sasvim i jasno razumjela, odmah nestajem.
Želim biti u tijelu,
ali jednako toliko želim biti duh.
Želim naglasiti da poruka nije…
Ma nema poruke.
Jedini mi je cilj da vas zabavim. Ipak nastupam u klubu.
Kada bi bilo poruke,
ona svakako ne bi glasila da pušite
samo onima koji cijene duhovnost.
Onda bi moja priča bila poučna,
a to ne dolazi u obzir, hvala lijepa.
Ne, sjetite se moga dostojanstva.
Slobodno pušimo kite!
I nemojmo se kajati zbog toga!
Budimo neiscrpno vrelo!
Neka naša neshvaćena pušenja zadrže dostojanstvo izvorne namjere.
Budimo neiscrpno vrelo,
poput mora.
Dopustite mi još samo jednu metaforu.
Budimo poput mora.
Zapljuskuje li more samo književnicima noge,
jer oni njegovu divotu znaju cijeniti…
Bok, ja sam!
…i isticati.
Ne! More silovito nadire
i prema nogama budala, tupana, kukavica i šupčina.
Ne jenja. I dalje ostaje more.
Oprostite. Prevršila sam mjeru?
Bome jesam.
Čemu bi mjera inače služila, shvaćate?
On nije shvatio.
Vidio je rupe u mojoj argumentaciji.
Možda ih vide i neki od vas.
Nadam se da je tako zato što znam da ih ima.
Namjerno sam ih ubacila.
Jer su te rupe
zapravo zubi moje pušačke argumentacije.
Možete li vjerovati?
Nekako opet pobjeđujem.
I ovako ću samu sebe okruniti,
krojiti pravila, preuzeti prijestolje.
Ali srž moje ekstatične vladavine
bit će u njezinoj neizvjesnosti.
Zajebite to.
Ja sam kraljica pušenja.
Prijevod titlova: Mateo Čakanić
NA KOLJENA!