Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tak. På trods af den varme velkomst var den rejse et helvede.
Det er rejsen fra kulissen til en mikrofon altid.
Den er svær.
Og for mig minder det mig om rejsen.
Ikke?
Fra nogens ansigt,
ned ad deres overkrop,
deres bækken
for at give et blowjob.
For hele vejen derhen, i begge scenarier, ved alle, hvad man skal gøre.
Men du gør det ikke endnu.
Så der hænger bare et spørgsmål i luften.
"Kan hun gøre det?"
"Vil hun gøre det, vi alle er her for, godt eller dårligt?"
Og, "Åh gud, usikkerheden, svagheden."
Altså…
Kan I mærke det?
Jeg vil tale ret meget om blowjobs i aften.
"Til det blev kedeligt," sagde en kritiker.
Jeg gør det på en måde, så vi alle bevarer værdigheden.
Er du her med familie, er det okay. Jeg er optaget af værdighed.
Jeg foretrækker at kalde "doggy style" "hundens måde".
Stillingen fortjener en seriøs betegnelse.
Det er en af de mere noble stillinger.
Enhver stilling, hvor du stirrer ind i din elskers øjne,
som for at blive én eller noget umodent. Jeg ikke imponeret.
For mig repræsenterer hundes måde en mere moden kærlighed,
hvor to elskere kan se mod fremtiden sammen.
Det er ikke trist, at jeg ikke ser på ham og ikke får øjenkontakt.
Det er mere, som om vi er to pionerer på vej mod vest.
Jeg må holde øje med horisonten, for det er hårde tider.
Men jeg er en stærk kvinde. Jeg kender til stød mod bagen. Jeg mærker ham.
Jeg må bare holde mit ansigt mod vinden og fortsætte
gennem denne nat, for vores unge land. Den slags ting.
Jeg har en slags poetisk følsomhed, som jeg gerne vil advare om
fra starten. Jeg ved, det kan være svært. Jeg kan ikke lade være.
Jeg skrev digte på universitetet.
Som mange andre opgav jeg det.
Jeg blev træt af at være i konstant fortryllelse.
Så mange timer i vindueskarmene,
musklerne gik i krampe, øjnene tørrede ud
af al den forundring.
Hver aften så jeg månen som for første gang.
Jeg ville bare vænne mig til månen.
Jeg ville tage måneskin for givet som andre piger.
Jeg håber, I har benyttet chancen til at se på min fysiske form.
Det har I ret til.
Jeg indtager scenen, I kommer, og I må godt kigge.
Men det er et mareridt for en intellektuel som mig.
At være legemliggjort, helt ærligt.
Som en kvinde med idéer føles alt fra hagen og ned, under mig.
Hvordan siger jeg det? "Lemmer og krop, der er hun."
Det er lidt tarveligt.
Den kvindelige form, min kvindelige form, denne sæk sexkartofler,
patter og røv, der ikke kan gå hjemmefra uden forklaring.
"Hvorfor tage dem med, hvis du ikke tog nok med til alle?"
Jeg kan ikke efterlade dem derhjemme. Ingen kartofler til salg her. Ja.
Jeg går gerne rundt på scenen, for jeg ved, hvordan I er.
Står jeg stille for længe, og I ser noget, I kan lide,
tager I et mentalt billede. Hvem ved, hvad I gør senere?
Jeg foretrækker at holde mig i bevægelse, holde det sløret. Mange tak.
Prøv at tage et mentalt billede. Det er sløret og gråt.
Det er selvopholdelse.
Nej, jeg ser frem til at kassere formen,
kødet gennem døden, selvfølgelig, som spøgelse.
Jeg ser mig selv som et fremtidigt spøgelse.
Kroppen er træningshjul, jeg glæder mig til at smide og flyve frit.
Ikke for frit. For at blive et spøgelse skal man strande her. Jeg gør det gerne.
Finde på noget uafsluttet, gøre det nødvendige.
Min meditation bliver for stærk nu om dage.
Den bliver for konsekvent, hvor jeg åndeligt er et sted,
hvor jeg dør og straks transcenderer og opløses til den ene.
Det vil jeg ikke. Jeg vil blive hængende som mig.
Jeg vil hjemsøge et hus,
og det er måske en sær, uoriginal drøm, men det er ikke desto mindre min.
Forestil jer hver eneste aften bare at se tv bag en, der ser tv.
Bare at overgive jer til deres valg.
Det ville være en meditation i sig selv, den overgivelse, der kræves der.
Jeg vil være et spøgelse, men jeg være et stærkt spøgelse,
et robust spøgelse, ingen sløring i kanterne til mig.
Jeg vil have markerede fingerspidser.
Jeg vil have mindst 75 % uigennemsigtighed.
Maks. 85. I skal vide, jeg er et spøgelse. Ellers er det jo lige meget.
Jeg vil sørge for, at I ikke ender som en af disse kuglefigurer.
Kuglefigurerne er lidt pinlige for spøgelsessamfundet.
Alt efter, hvem I spørger.
Jeg ved ikke, om I ser lige så mange paranormale programmer derhjemme som jeg.
Jeg har lært om det hele livet.
Men hvis I ikke kender kuglerne,
er de de små, gennemsigtige lyscirkler, som dukker op på et foto, og nogen siger:
"Tipoldemor kom til brylluppet." Det er virkelig rart.
Men folk er så uhøflige om kugler.
Hvis du taler seriøst om en kugle, kommer de efter en. Det gør de bare.
Det er bare så uhøfligt.
Tænk, hvis du var den oldemor, og du gjorde det.
Du formåede at samle dine kræfter i efterlivet
og fremstå for din familie som noget som helst.
En lille cirkel, det er ret godt.
Har nogen af jer fået jer til at fremstå som noget ved hjælp af jeres bevidsthed?
Det har jeg ikke.
En grundlæggende form.
Og så at blive afvist uden videre
af en sikkert useriøs skeptiker af et oldebarn.
Det skal ikke ske for mig.
Nej, alle vil vide, hvem det er. "Hej, Johnny, det er mig."
Det er ikke pointen.
Hvis I insisterer på sådan noget, og det gør I, ikke?
Nej, pointen er, at jeg ser frem til at kassere formen, kødet,
dets behov, dets ønsker. Det er alle hæsligheder for mig.
Jeg er, hvad mange ville kalde en heteroseksuel kvinde,
og nej, jeg er ikke stolt.
Det er en åbenlys ydmygelse nu om dage.
Jeg ved, hvad I tænker. "Læser hun mon?"
Det gør jeg, og hvordan kan jeg det, når jeg bare er en pige med hestehale,
der bare begærer det jævne skaft?
Tænk, at det skete for mig.
Bare den simple cylinder, det velkendte rør,
den genstand, tilsyneladende uden nuance.
Ordet, jeg undgår, er "penis", og nu har jeg sagt det.
Og har jeg det bedre? Nej.
Jeg elsker ikke ordet, det gør meget få.
Jeg vil meget hellere sige ordet "pik" til jer.
Mange af jer vil hellere høre det. Det ville fyrene da.
Pik er et godt ord, der har værdighed.
Man skal trække det op og sparke det bag fra munden,
og så lander det.
Det ender på en stærk konsonant.
"Penis" glider ud på siden af munden.
"Penis." "Undskyld. Sagde du noget?"
"Jeg er ikke sikker længere.
Jeg tænkte et ord, og der skete noget."
Folk siger: "Jeg ville ikke sige penis seksuelt, det er for klinisk."
Jeg hører ikke klinikerens stemme i det ord.
Jeg tror ikke, penis er vores mest medicinske ord.
Jeg tror, at problemet for folk med ordet penis ligger i dets ømhed.
Ordet penis er nok et problem for folk, fordi det lyder præcis som det, det er.
Pe-nis. Pe-nis.
Det lyder som et blødt hjerteslag. Penis. Jeg tror, det er problemet.
Jeg tror også, problemet ligger i selve stavelserne.
Det er ikke et af de her Rose-ved-andet-navn-scenarier.
Nej, "P" er et problem.
P… Peener… Pee-pee.
Det er blevet hånet altid og med rette.
Men for mig er den sande ødelæggende stavelse
"nis".
Tænk, at den altid har været der. "Nis." Derfor taler ingen om den stavelse.
Det er derfor, ingen siger: "Vis mig den nis."
"Vent, til du ser den nis."
Nis? De laver ingen jokes. Nej, det er for blødt. Det kan ikke siges.
Nej, "pik" er helt klart…
"Pik…"
Pik er tydeligvis det sexede ord.
Ikke? Men der er et problem. Der er et problem med ordet "pik" for mig.
På en måde bliver det usexet. Når jeg kalder penissen pik,
kalder jeg den ikke det, jeg ser.
Jeg fortæller den, hvad jeg tror, den vil høre.
Jeg bekymrer mig om penissens følelser.
Jeg kæler for penissens lille ego.
Jeg føjer penissen. Når jeg kalder den pik, er det tydeligt.
Det er ikke pik, det er pik. "Hvem er en pik? Det er du."
Når jeg kalder den en pik, føjer jeg den, som min lille nevø eller en vens søn.
En af de her fyre. Personen, jeg elsker, og den lille fyr nedenunder.
Når jeg kalder penissen pik, behandler jeg den, som jeg behandler min nevø.
Han løber ud i køkkenet til de voksne
med en monstermaske på eller noget,
og vi ser ham, og det er sådan, "undskyld…"
og så snakker vi videre.
Fordi han ikke skræmte os.
Han havde ikke heldet med sig i sin list.
Og man hører ham… Han kommer igen, og man gør det hurtigere anden gang.
"Ah!" Tilbage til det. Ingen showmanship, men han er blevet belønnet.
Elsker du din nevø? Klart.
Men respekterer du ham?
Det tror jeg ikke.
Nej, ægte respekt for nevøen er ikke, "åh!"
Ægte respekt er: "Nej, du skræmte mig ikke, men det tror jeg, du kan.
Prøv igen."
Og det er det samme med penissen. Ægte respekt for penissen
er ikke: "Hvem er en pik? Du er en pik."
Ægte respekt for penissen er "penis".
Hvis penissen er nok, bør ordet "penis" være tilstrækkeligt.
Hvis penissen har en chance for at være sexet, så bør ordet også have det.
I teorien er det nok. I teorien er det tilstrækkeligt.
Jeg er nok fan i den forstand, at jeg møder op igen og igen
meget regelmæssigt.
Jeg er som en kirkemus til oblatkrummer om mandagen. Det er mig.
Jeg snuser rundt og vil smage det guddommelige.
Så hvis penissen ikke er den store pik,
som jeg føler, jeg skal foregive, den er,
men jeg vil stadig have den. Jeg er stadig fan…
Hvad vil jeg så have? Hvad er penissen for mig? Hvad er dens natur?
Altså…
Den er følsom.
Den reagerer…
Den springer op under visse forhold.
Det er derfor, jeg ser den som en kunstners sjæl.
Den ser noget, der fascinerer den, og…
Den fyldes med inspiration.
Det er fyld for mig.
Det er fyld for mig mere end en erektion.
Erektionen er lidt arkitektonisk for det, der sker der.
Ingen bør gå ind i den bygning, det er farligt.
Den er saneret.
I modsætning til en bygning vælter den ikke, den visner.
Stadig på stilken.
Penissen blomstrer, den visner, og den blomstrer igen.
En evig blomst, der strækker sig mod det, der nærer den,
som om den varmes af solen.
Den bevæger sig. Den er en dristigt romantisk figur.
Den samler sin styrke til at strække sig væk
fra resten af kroppen og bønfalder:
"Elsk mig.
Rør ved mig.
Rører dig, rører mig.
Hurtigt. Jeg har kun et øjeblik."
Imens prøver de at sige, at vulvaen er blomsten.
Vulvaen er rosen, kronbladene af rosen.
Jeg påskønner de sammenligninger. De siger, vulvaen er smuk, og jeg er enig.
Men hvis jeg fik en buket roser, og en af dem lignede min vulva,
ville jeg sige: "Nogen har trådt på den."
Den gled fra buketten og blev trådt på. Så sparkede de den ind i en revne i muren.
Den forsvinder ikke helt derind, vel? Nej. Og hvorfor er kronbladene så tykke?
Nej, vulvaen er smuk,
men den kræver et skråt blik som med et mere poetisk øje.
Skal jeg træde til? Jeg forsøger.
For mig er min vulva
smuk på samme måde som et laset flag er smukt.
Dets flossede kanter fortæller en historie om idealer, der mødte realiteter.
For mig kan en vulva være smuk på den måde, en burger er smuk på.
En burger med alt dens tilbehør, pakket ind i krøllet, fedtet folie.
Jeg elsker, når de pakker den ind og skærer den over bagefter
og gør sådan…
Og så ser man de forskellige lag presset sammen.
Og ja, der er fare for spild og pludselig adskillelse.
Men det holder.
Vulvaen er den burger, der holder.
Penissen er blomsten.
Jeg synes, penissen er et feminint ikon, hvis jeg må være så dristig.
Det er det mest feminine på min kærestes krop.
Hvis min kæreste kom ud af badet
og sagde: "Find den lille kvinde på denne mand."
Det ville være en sær leg, men jeg har et svar.
Det er ikke skulderen.
Jeg ville sige: "Hun er der. Susan."
Jeg ville straks sige Susan.
Hans er Susan, men når jeg ser tilbage, var de alle en Susan for mig.
De var Susaner, Geraldine'er, Vanessaer. Siger jeg, at penissen er en lille kvinde?
Hvis du er en bestemt type, der ikke kan lide den idé, så ja, det siger jeg sgu.
Men nej, det er mere uhøflige stereotyper af kvinder.
De var gode beskrivelser af penisser.
Beskriv kvinder uretfærdigt, og du beskriver penissen perfekt.
De er så følsomme. De reagerer på alting.
De er trængende og prikker til en om natten.
"Hej. Er du vågen? Jeg er vågen. Vi er vel begge vågne nu."
Penissen er den følsomme. Penissen plager.
Penissen er en drama queen.
Den største drama queen. Det ene øjeblik er den en festabe,
og det næste ligger den og surmuler på den besvimende sofa,
det er inderlåret, der venter på, at nogen opdager, at hun er oprevet.
Vær ikke sur på hende. Hun ville lave en scene.
Jeg laver ikke ansigter. Det er mit ansigt.
Det, du giftede dig med.
Penis-orgasmen har en hysterisk kvalitet over sig
i den gamle forstand med Freuds ægte hysterikere fra århundredeskiftet.
Orgasmen, en slags pludselig afsløring,
et rædsomt udbrud: "Jeg dræbte far."
Lidt ligesm Abigail i domstolen i The Crucible.
"Jeg så Goody Osborn med djævlen." Og så skal alle håndtere det.
Lidt som min mor til en familiefest.
Hun tænker på noget, hun ikke bør sige.
Så skubbes det ned, men den eneste lettelse er at få det ud.
Jeg ser hende komme.
"Er du ked af, du ikke har børn?" Så får jeg den.
Hun har det bedre og fair nok.
Hun får en dagbog hvert år, men jeg er dagbogen.
Det er okay.
Men jeg føler, at min orgasme ikke lægger det på dig på den samme måde.
Jeg føler, at min orgasme har en uselvisk, heroisk,
ærlig talt militaristisk kvalitet.
Jeg føler min orgasme er sådan: "Løb!
Jeg absorberer chokket fra granaten med min krop."
Og i de mest eksplosive øjeblikke af nydelse…
Det vaginale vulvakompleks eksploderer ikke.
Det holder på det.
Det legemliggør det maskuline.
Stoisk, ideel, bare pulseringer.
Udfører isometrisk arbejde, behersket og stærk.
En viking mod et træ, efter slaget er omme.
Den pulserer til rytmen af kamptrommerne, der svinder hen.
Nej, penissen er tydeligvis den mere fysisk sårbare
af de ting i skridt, vi støder på.
Derfor har jeg aldrig forstået, at den ikke trækker sig ind i kroppen,
når den er færdig med det, den gør.
"Vent. Hvorfor kan jeg stadig se dig?
Du er svag. Du skal gå hjem.
Det er ikke sikkert herude. Du skal trække dig tilbage.
Vær venlig at trække dig tilbage."
Jeg tænker på det som et dukketeater. Den kommer ud og gør sit.
Men når det er forbi, forsvinder den ikke bag dukketeatret.
Den dør bare foran på scenen
og hænger livløs og skræmmer børnene, mens showet fortsætter.
Man siger: "Jeg føler, vi ikke skal se den rolle mere."
Og man håber bare, at nogen vil hive den ind igen.
Ellers vil de andre dukker inkorporere dens død i fortællingen.
Penissens sårbarhed har jeg været opmærksom på længe.
Siden jeg var 11, hvor jeg begyndte at læse disse blade
med artikler og overskrifter: "Sådan behager du din fyr."
Historien var med hver måned. Jeg tjekkede, om der var noget nyt.
Der var altid instruktioner om, hvordan man håndterer den følsomme penis.
Ikke sandt?
Jeg husker, at man skal være forsigtig ved hovedet.
Det er ekstremt følsom.
Man kan ikke forestille sig en kropsdel så følsom som et penishoved.
Man tænker: "åh gud."
Det er meget følsomt,
og det er det første, jeg støder på i min tilgang.
Jeg skal lande forsigtigt, fordi det er det mest følsomme.
Burde I ikke begrave den skat dybere inde i slottet?
"Når jeg har passeret det følsomme hoved,
kan jeg vel slappe af, mens jeg er på skaftet.
Skaftet lyder stærkt, men de advarede mig.
De sagde, at på undersiden af skaftet er huden tynd og sart.
Bør jeg duppe øjencreme på med min svageste finger?
Dup og tryk.
Og så kuglerne. De velkendte kugler.
Der er endeløs mytologi om kuglerne, og hvad der kan gå galt,
og det er din skyld. Legenden om de blå kugler.
Tværkulturelt varierer det, men essensen er ens.
Hvis du er årsag til en erektion,
har du bare at afhjælpe den erektion, du skabte.
Uret tikker, og snart kan kuglerne dernede
blive blå, og jeg ved ikke, hvad der sker efter det.
Jeg ved bare, at nu er du heksen.
Heksen, der gør små kugler blå.
Det har aldrig været en seksuelt inspirerende trussel, den om blå kugler.
"Nogen må gøre noget
såsom at rive den af, for ellers gør det ondt dernede."
Det gør dig til en baby og mig til din mor seksuelt,
hvor jeg skal passe på din nødsituation,
for I ved, det kræver en landsby.
Nej, det er de blå kuglers hjælpeløshed, der frastøder mig.
Når de nægter at klare det selv. Hvis jeg har en meget fuld blære,
brokker jeg mig ikke: Hvorfor trykker du ikke på min mave for at få urinen ud?"
Jeg ville klare det selv.
Men blå kugler har den her…
"Nej! Jeg gør det ikke. Nej.
Nej!" Den er lidt overtræt.
"Nej, jeg gør det ikke. Kun mama.
Mama bøvser min pik."
Det er at bøvse pikken.
Er blå kugler ægte, så er det at bøvse dem.
Og jeg overdriver tit med metaforer, fordi det morer mig.
Ikke den, den er perfekt.
Tandudskamningen begyndte tidligt. Beskeder om hele dit tandsæt.
Gå ikke ind, hvor der er en penis. Det er ikke sikkert
for penissen. Hvorfor bringe den i fare?
Dit tandmonster.
Hvad er planen? Vil du prøve at give nogen et blæs med mange tænder?
Er det tanken?
Det Tandfyldte Blæs, endnu et Grimm-eventyr.
Og et stort koncept på min high school.
Første gang jeg praktisk forstod,
at tænder kunne være en fare for penissen,
var, da jeg var 12 hos min ven efter skole. Der var mig,
min bedste ven, vi var 12.
Hendes storesøster er 16, og storesøsters bedste ven er 16.
Så forholdet der er over, op og over,
og jeg føler altid, Over, Op og Over er en, man kan få oplysninger af.
For jeg ved allerede alt, Over ved.
Over, Op og Over er diagonal visdom.
"Godt, jeg her nu. Det behøvede ikke at gå sådan."
Hun vidste vist, at hun skulle undervise, fordi hun sagde til os:
"Jeg viser jer, hvordan man giver et blowjob,
for I skal vide det, og jeg er blowjob-dronningen."
Hun sagde det bare.
Og hun tog en agurk ud af køleskabet og pakkede den ind i cellofan
af respekt for middagen. Det var fint.
Og hun begyndte at vise det på agurken.
Jeg ved ikke, hvem der lærer af at se noget som helst. Jeg lærer intet.
Man ser kunstlæreren male: "Jeg kan se, hvorfor du er kunstlæreren.
Du er rigtig god."
Skal vi gå til lærrederne nu, så ydmygelserne kan begynde.
Ikke sandt?
Hun viser det på agurken, og jeg tænkere på det, hun sagde.
"Blowjob-dronningen." Måden, hun sagde det på.
Hun sagde det bare og lod ordene ringe i luften.
Hun skar ikke en grimasse for at vise, at var sjov eller overdrivelse.
Nej, hun sagde det, og hun indledte det med autoritet,
og jeg havde spørgsmål, som jeg ikke stillede.
Nej, det første var: "Ifølge hvem?" Men det spørger jeg ikke om.
Jeg blinkede ikke, da hun sagde blowjob-dronning,
for det er en høflighed, vi kan vise søde mennesker.
Hvis de gør det umulige?
Siger noget om sig selv med selvtillid?
Lad dem bare gøre det.
Og lad ikke, som om du lader dem gøre det ved at blinke helt vildt.
Nej, hold blikket, og lad dem gøre det.
Det er næsten umuligt.
Jeg siger af og til mit navn og tænker: "Var det nu rigtigt?"
Den selvtillid, der kræves for at sige sådan noget.
Det føltes, som en rigtig selvudnævnelse.
Og det imponerede mig og forvirrede mig.
Jeg har altid forsøgt at læne mig mod noget,
der føles som usikkerhed i stedet for potentielt tåbelig selvtillid.
Selvtillid er en god idé. Ja, men der er en risiko.
Jeg frygter, at hvis jeg er selvsikker, kan jeg blive det, jeg kalder De To Tåber.
Hvis jeg kan lide mig selv, kan det føles godt.
Hvad hvis jeg tager fejl?
Så er jeg bare de to fjolser,
der lykønsker hinanden. "Verdens bedste. Ingen som os.
Vi er skønne."
Det føles sikkert, hvis jeg er på badeværelset
og ser på personen i spejlet og fornærmer hende.
"Din tåbe." Så hvis de er en tåbe,
er jeg i det mindste en, der kan udpege en tåbe.
Og så er jeg ikke i mig selv to tåber. Jeg er en tåbe og en, der godt ved det.
Jeg er en tåbe og en, der undskylder. Og så har min duo 50 % værdighed.
Kan I se? Deler man sig i to og hader sig selv,
får man garanteret 50 % værdighed
i stedet for at gamble på nul mod 100.
Kan I se, hvordan regnestykket om selvhad er uangribeligt?
Men den tilsyneladende selvudnævnte blowjob-dronning…
Tak for det.
Den selvbestaltede blowjob-dronning sagde et par ting, jeg har husket gennem årene.
Den første var en kommentar.
"Og I kan lege med kuglerne, hvis I vil,
og så nævner hun dem aldrig igen."
"Hvis I vil."
"I kan lege med kuglerne, hvis I vil." Jeg tænker stadig på det.
Som om man så gerne vil lege med de kugler,
men man ved ikke, om man må, og hun sagde til os,
at de er som legetøj hos lægen.
Nej, de er der virkelig for dig.
Hvis hun havde sagt kilde kuglerne,
vil jeg vide, hvad jeg skulle gøre, men at lege med dem?
Men at lege med noget?
Det er en intuitiv, fraværende slags handling.
Hvordan bringer man en autentisk legeånd
til kuglerne?
Fordi hvis min kugleleg var lidt kliché, ville jeg ikke kunne leve med det.
Nej! Et snert af påfund.
Nej, det er autentisk eller slet ikke noget for mig.
Det princip har jeg haft siden barnsben.
Jeg var et af de mest autentiske børn på afdelingen.
De andre holdt facaden. Alle de babyer: "Se mig, jeg er en baby."
Ikke mig. Jeg levede bare.
Autentisk eller slet ikke. Det princip har jeg holdt ved altid.
Jeg kan give jer utallige eksempler på, at jeg vælger autenticitet hver gang.
Her er et eksempel fra barndommen, som I måske kan genkende.
De fik os til at lege i gymnastiksalen.
Det er en dans, og vi lærer at stå stille.
Man skal stå stille i den position, ellers er man ude.
Jeg greb spillet an med autenticitet.
Vil du sige "stop" efter et par sekunders dans?
Tak. Okay. Kun dig.
Det er mig, der leger legen.
Stop!
Det var et autentisk stop.
I så mig gøre mit bedste for at stoppe i den position.
Jeg ved godt, det ikke var særlig spændende.
Tit så jeg andre børn gøre sådan.
Kan du gøre det igen? Tak.
Stop.
Den slags børn afskyr jeg.
Det er dybt uautentiske.
Nej, det er ikke et stop. Du stoppede ikke i den position, du var i.
Nej, du gjorde ej.
Og hvor var de bevægelser under dansen?
Ingen steder.
Men først nu, hvor vi alle er kedeligt, autentisk stoppet,
er du den store. Jeg kan ikke lide det.
Jeg kan ikke lide det, så længe jeg lever. Jeg siger det til alle.
Jeg fortæller det, så I ved og forstår,
at jeg holder mig til den samme grusomme standard for autenticitet.
Så jeg spørger mig selv:
"Hvordan ville jeg lege med kugler autentisk?"
Jeg ved, hvad jeg ville gøre med to klementiner i en pose,
hvis jeg ventede på en bus.
Sådan her.
Ja, jeg behøvede ikke tænke over det. Det ville være helt ubevidst leg.
Det ville nok være med uret. Ikke fordi jeg planlagde det.
Jeg når til et punkt, hvor man mærker energien.
Kan vi mon snurre én gang til?
Ja. Jeg ved, tiden er inde.
Jeg lader den dreje tilbage. Det arbejdede vi for.
Sensationelt! Ånden svæver ind i galaksen mod uret.
Men det gør jeg ikke med kuglerne.
Jeg ville ikke dreje dem én grad. Du ville vide, hvad jeg lavede.
Jeg tror ikke, det kun er min skyld.
Jeg tror, kuglernes anatomi udfordrer os.
Jeg tror, at toppen af pungen lige er lang nok,
hvor dens eksistens på en måde stiller spørgsmålet:
Kan den snurre over 12 gange?
Så tilfredsstillende, selv hvis den kun tog én omgang.
Nej, jeg har ingen leg. Ingen leg til klunkerne.
Jeg har overtænkt det, synes nogle. Jeg tror ikke på det.
Men jeg vil ikke virke bange for at røre kuglerne.
Vil I vide, hvad jeg har gjort
med kuglerne historisk og nu? Det er ikke godt.
Jeg løfter dem 2,5 cm.
Det er en lille forhøjelse,
ikke særlig sexet, men man kan ikke være sur, jeg hjælper.
Jeg hjælper med at aflaste pungen for tyngdekraften i få sekunder i livet.
Og hvis det ikke er noget værd, ved jeg ikke, hvad det er.
Men det føles svagt.
Jeg føler mig som praktikanten, der prøver at hjælpe.
Uden at vente på at få ordre, den frygtelige fornemmelse.
Du vil hjælpe, men det er umuligt. Jeg får den samme fornemmelse,
hvis jeg vil hjælpe folk med at flytte noget tungt som et picnicbord.
Jeg kommer for sent. Vægten er fordelt på andre, der bærer det.
Man løber bare med. Man har ikke vægten. Det er umuligt.
Det værste er ens jokes: "Jeg slipper let i dag.
I gør vist alt arbejdet."
Nej, jeg vil ikke deltage.
Hvis jeg befinder mig i det scenarie, går jeg væk.
"Tak for det, men jeg vil ikke leve på en løgn."
Sådan er det med kugler. Jeg bliver ydmyget over den svage gestus,
og jeg sænker dem forsigtigt og lægger hånden væk,
og det har jeg gjort ret længe.
Det andet, blowjob-dronningen sagde,
og det må være hendes globale filosofi, for sådan afsluttede hun lektionen.
"Jeg vil have, I ved, at i sidste ende, når det kommer til blowjobs,
kan det ikke gå galt,
for vedkommende er bare glad for at være der."
Er det ikke smukt?
Det elskede jeg.
Det gav mening: Hun sagde: "Teknikken er ikke vigtigst.
Det er stemningen." Det beroligede mig.
Så siger hun: "Så længe du ikke bider hans pik af."
Jeg tænkte:
"Før vi går videre, sker det virkelig? Kan jeg bide en pik af?"
Hun sagde: "Du ville aldrig bide en pik af."
"Nej, jeg sagde: "Kunne jeg bide en pik af?"
Hvis det var mit mål, har jeg så det nødvendige maskineri?
For hvis jeg "kunne" bide en pik af, så er "ville" ret tæt på.
Der er det, især hvis jeg er bekymret.
Hvis jeg er bekymret for det: "Bid ikke hans pik af."
"Hvad er det, vi ikke vil? Bide hans pik af. Igen!"
"Bide den pik af." Lige på beatet. Sådan bider jeg en pik af.
Jeg vil vide, om jeg har det, der skal til.
Hvis du fandt mit kranie, min kæbe, mine tænder, det hele,
hvis du fandt den på en mark om 200 år,
kan du bruge det som et våben
specifikt
til at bide pikke af? Spørgsmålet var kan disse knogler…
Kan disse knogler bide igennem
penisbenet?
"Du ved, der ikke er et ben derinde, ikke?"
Jeg tror, jeg vidste det.
Men bebrejder I mig for at glemme det et øjeblik?
Bebrejder I mig for at glemme, at der ikke er en knogle i den,
når jeg blev opdraget med ord som "jern".
"Stenhårdt jern."
Når der ikke er nogen knogle i, og det, der er hårdest, ikke er stenhårdt.
Ikke stenhårdt.
Nej, den har aldrig været stenhård.
Når den er hårdest, er den stadig ikke stenhård.
Nej.
Sten har visse kvaliteter.
Jeg er ikke geolog, men I kan ikke lege penis-papir-saks.
Ingen vælger penis. Det er en ringe erstatning for en sten.
Kan ikke tage saks eller papir. Det ville være 50-50, ingen ville spille.
For mig, sprogligt set, er en sten noget, man bliver ramt af.
"Åh gud! Jeg blev ramt af en sten."
Med en penis fik I et klask, uanset hvordan det sker.
Den falder ned fra himlen som en slap genstand.
En sten er sådan, "åh gud!" En penis er sådan…
Nej, det er tanken.
"Kan du mærke, hvor hård jeg er? Kan du mærke, hvor stenhårdt det jern er?"
Og jeg siger: "Nej.
Nej, jeg kan ej.
Jeg ved, hvad du mener.
Jeg ser forandringen i din penis, du henviser til, og det glæder mig."
Nej, hvis den er så stenhård, hvorfor er min tand så farlig?
Burde jeg ikke være bange for, at min tand knækker på dit stenhårde jern?
Min tandlæge vil ikke tro på den historie.
Nej.
Den er ikke stenhård. Forestil jer den stenhårdeste stådreng.
Tag den ind på en god restaurant i tankerne,
anret den over pureret sellerirod.
Hæld sauce, spinat og en persillekvist over.
Smag det, så siger I: "Det møreste kød nogensinde!"
Kalder på kokken. "Det faldt fra benet."
Han minder dig om, at der ikke er ben i. Det er benløst kød.
Den er hård som en pose blod. Det er erektilt kød som en brystvorte.
Nej, den er ikke stenhård.
Hvis jeg havde en lille sten i min sko,
ville jeg nok stoppe på gaden og tage skoen af
og ryste den ud. Havde jeg en lille, hård pik i skoen,
ville jeg bare tage hjem.
Nej. Og Washington-monumentet er ikke fallisk.
Det er ikke fallisk. Det har stået der i 175 år.
Ved I, hvad en sten aldrig gør? Holder op med at være en sten.
Jeg vil være tydelig. Måske virker det bogstaveligt.
Jeg er med, okay.
Stenhårdt jern. Det er beskrivende. Det er et billede.
Det er litterært sprog, ikke vores bedste,
men teknisk set er det det. Og jeg elsker det ligesom andre piger.
Det er bare, at al sproget om penissen der skal få den til at virke pikagtig,
bare gør mig opmærksom på penissens meget skrøbelige natur.
Det stenhårde jern, anakondaen, penissen som slange.
Den sammenlignes altid med en slange. Penissen er ingen slange.
Nej, slanger har skarpe sanser, og i det mindste er de meget med.
Jeg tror, de rammer med præcision.
Jeg har altid skullet guide en penis.
Og det er ikke en klage. Jeg foretrækker en guidet indførsel.
Hellere det end: "Se, mor. Ingen hænder. Jeg finder ind.
Du skal ikke hjælpe!
Hvad hvis jeg prøver samme sted og vinkel igen, men med mere kraft?"
"Du gjorde det.
Du fik møvet dig ind i en sær vinkel.
Du trak halvdelen af mig ind i mig."
Det er som at tage armen ud af en frakke, og ærmet blev trukket med.
Nu skal jeg diskret bruge tid på at komme tilbage på rette spor.
Og få det silkebløde interiør på plads, ikke det uldne ydre.
Ordet penetrere er lidt for meget for det, der sker mellem en penis og mig.
Hver gang du penetrerer, er du på fjendens territorie?
Nej, du er en gæst. Jeg inviterede dig ind og gjorde det behageligt.
Nej, slår I "penetrere" op i ordbogen, eller min yndlingsordbog, synonymordbogen.
Jeg elsker den. Jeg elsker, at den går til sagen med andre ord.
Ja, ingen af dem er perfekte, men der er de. Folkets ordbog, siger jeg.
Det første synonym for "penetrere" er "punktere",
men du punkterede intet her. Det er en passage og har været det længe.
Du gik glip af åbningsceremonien. Vi har været i drift længe nu.
Jeg siger ikke, at det er en stor, åben indgang, du kan gå ind i. Nej.
Væggene i denne vaginale kanal ligger fladt.
Men væggene i en handske ligger fladt.
Når vi stikker hånden i den, siger vi ikke "penetrerede".
I tager handsker på og taler ikke om det.
Kan I ikke lide "penetrere", er der en anden mulighed.
"Trænge ind i nogen." Mere litterært.
"Åh, det øjeblik.
Det øjeblik, hvor du trængte ind i mig,
ændrede min verden sig
og også mig." Nej, det er aldrig sket for mig.
Nej, jeg tror, det er et spørgsmål om størrelse.
Hvis min krop var en bygning.
Hvis min krop var et varehus,
og nogen gjorde det, der svarer til at gå derind,
tror jeg ikke, de når forbi glasdørene.
Jeg tror ikke, de kan sige, de var i varehuset i dag.
Nej, jeg tror, de hang ud i indgangen
og fik de døre til at åbne og lukke
og åbne og lukke, men mest af alt
var de et problem på p-pladsen uden for varehuset i dag.
"Penetrer, Træng ind."
"Lagde rør i hende." Det hørte jeg på uni.
Lagde rør i hende, og penissen skulle være røret.
Unge mand, er du blikkenslageren? Du har ikke lagt noget her i livet.
Det ved jeg. Du læser økonomi, og jeg har hadet dig ret længe.
"Du skal kvæles i den, bitch. Du skal kvæle i denne tykke pik.
Lad os høre dig…"
Er det det, du vil have? Øjeblikket med frygt og panik?
Jeg har altid været bange for at blive kvalt.
Aldrig på penissen.
Nej, jeg har aldrig frygtet at blive kvalt,
for der er ingen kvælningsfare. Den sidder fast.
Jeg er ved at blive kvalt. Jeg bliver kvalt i den pik.
Åh, vent.
Jeg er helt i sikkerhed.
Døden er her.
Jeg lever et langt liv, hvis jeg passer på mig selv
og træffer gode beslutninger.
Ingen ville tage en tyggegummikugle i halsen.
Ingen ville gurgle tyggegummi i halsen. Det er en stor risiko. Nej.
Et barns tyggegummi er mere en trussel end pikken. Kan I se det?
Jeg var ikke altid sådan.
Okay. Alt det her: "Din pik er ikke en skid."
Nej, man starter ikke sådan her og føler et behov for at gøre det her senere.
Nej, jeg var bange før.
Første gang jeg ville give et blowjob, fejlede jeg forfærdeligt.
Jeg fortrød i sidste øjeblik, før jeg gjorde det, fordi jeg indså
problemet ved det, og omstændighederne var perfekte.
Jeg var 16. Jeg havde en kæreste en klasse over mig.
Jeg havde kæresten lagt ud på en seng
som en patient bedøvet med æter, hvis krop er en langsomt svævende tåge.
Jeg har ham på sengen i nogens gæsteværelse
i en renoveret kælder.
Jeg elsker duften af en nyrenoveret kælder.
Lugten af det nye tæppe. Familien gør noget.
De renoverede kælderen. Hvad nu, verandaen?
Det kan jeg ikke forestille mig, men jeg ved, det bliver så skidesmukt.
Så jeg har ham på sengen i den renoverede kælder.
Festen er i gang ovenpå. Forældrene er ikke hjemme.
Så mange lag mellem mig og kæresten.
Og mit eget hjem, mine egne forældre…
Det er så tæt, man kan komme på at forsøge at give et blowjob i et vakuum.
Så jeg går ned,
ned ad overkroppen.
Og alt det, det indebærer:
"Kan hun gøre det?"
Uvisheden, det hele. Måske gik jeg for langsomt frem,
ikke nok fart, momentum, selvtillid. Men da jeg når dertil, tøver jeg.
Jeg gør det ikke.
Jeg svæver endda.
Det er synd, for jeg vil gerne gøre det.
Nogle ville sige: "Du ville ikke gøre det af lyst, ellers ville du bare gøre det."
Nej! Jeg mener, ja. Jeg har aldrig svævet over en pomfrit. Det er sandt.
Når jeg genkender lysten, ender jeg den ved at spise pomfritten,
men jeg ville gøre det. Jeg ville gøre det, og det er også ægte.
I må forstå, at dengang i mit liv blev jeg tit sat af ved Borders boghandel.
Jeg blev der i timevis og læste alt muligt,
inklusive citatbøger, citatsamlinger.
Jeg låste knæene og hurtiglæste citatbøgerne
for at få tidernes visdom.
Når man hurtiglæser de bøger, dukker visse temaer op:
"Ungdom er spildt på de unge."
Og jeg hører jer, fortidens stemmer. Det gør jeg ikke.
Jeg vil drikke sæd.
Jeg vil drikke sæd i juligræsset
i måneskin snarest muligt. Det lærer Borders boghandel en.
Er du en ung, glubsk læser, er der meget lidenskab på de sider.
Så mange liv og følelsen af, at mit liv højst kan være én bog.
Jeg vil starte på det liv.
Men jeg er der, og jeg kommer ikke i gang.
Hvorfor? Er det, fordi jeg føler mig alene før den fantastiske opgave?
Er I med? Ikke rigtig. Jeg føler faktisk støtte
fra hele hockeyholdet bag mig her.
Fordi de havde kørt mig til festen den aften for at give det blowjob.
Før var jeg til overnatning for at opbygge holdånden,
og de ældre piger, der er venner med min fyr, passede vel på ham og mig.
"Vi hører, at du ikke har givet ham et blowjob endnu.
Hvorfor? Er du bange?
Du behøver ikke være bange. Du skal bare gøre det.
Du gør det bare, og så har du gjort det, og så klør du på, til det går godt."
"Det er et glimrende råd," sagde jeg. "Tak.
Næste gang jeg ser ham, gør jeg det bare."
"Men næste gang kan være nu. Han bor tæt på.
Og vi har bil. Her er en øl."
Jeg kunne dårligt få det ned.
Jeg er til drinks. Det vidste jeg ikke.
De fik mig ud til bilen, og de råbte: "Giv ham et blowjob."
Måske lyder det som gruppepres.
Jeg oplevede det ikke sådan. Jeg oplevede det som støtte,
fordi jeg læste Tony Robbins.
Jeg vidste, at taler man om mål, er der større chance for at opnå dem.
Man føler sig ansvarlig.
Jeg havde hørt Personal Power-serien i sjette klasse, de 48 kassettebånd.
Jeg læste Awaken the Giant Within i 7. klasse.
I high school genlæste jeg den før optagelsesprøven.
Man kan ikke forberede sig,
men man kan adskille de begrænsende overbevisninger,
hvilket kan påvirke, hvor man lander pointmæssigt.
Anføreren kører mig hen til festen, hvor min fyr er.
På vejen prøver hun at tale ærligt:
"Hvorfor har du ikke givet ham et blowjob?"
"Jeg er først og fremmest bekymret for tænderne.
Jeg ved ikke, hvor de skal hen. De er overalt.
Og der er ikke ben i den." Det vidste hun.
Hun sagde: "Tænk ikke på tænderne. Giv et blowjob
ved at smøre rundt om munden, fra næsen nedad
med læbepomade eller vaseline, eller hvad du vil.
Så holder man læberne over de tilsvarende tænder og smiler
for at holde det stramt…
Og så glider det. Bliv ved med at smile."
Nogle af jer tænker: "Præcis.
Vi ved, hvad blowjob er, skat. Fortsæt."
Det kan være 5 % af jer. Det kan være 95 %.
Der er ingen regler.
Hun sagde: "Forstår du det?"
"Ja. Tak, du løste det." Og det havde hun.
Men det er som en dårlig vejbeskrivelse. Man mener, de tager fejl,
men man venter med at spørge en anden, fordi man kom godt ud af det med dem.
Så man er bare høflig og stadig alene i vejkanten…
Der var noget i mig, da hun sagde det, Noget i mig sagde det… det…
Det kan ikke passe. Den her smurte Muppet.
Det kan ikke være, hvad et blowjob er.
For at blowjobbet skal være noget og have sin egen titel,
for at det er fortsat gennem tiderne,
og at nogen har opfundet det
spontant i skoven som en hulemand, der følte en lidenskab,
som andre stillinger ikke gav udtryk for. Så improviserede de.
"Hvad er det skøreste?" "Hvad er det skøreste, jeg kan gøre?"
De tænkte over det, og så vidste de det. De vidste, hvad de havde.
Det er som en rudekuvert. En enkel, men fin løsning.
Kunne I have fundet på det? Er I med? Man skriver adressen på brevet,
lægger det i en konvolut og skal ikke skrive adresse, da ruden er der.
Før nogen tænkte på det, tænkte ingen på det.
For mig er det det samme med et blowjob. "Hvad er det skøreste, jeg kan gøre?
Hvordan kan jeg vise intensiteten ved…?" Og så vidste de det.
Det var en risiko, men de gjorde det.
Den slags genialitet kan ikke overvurderes.
Det forekommer mig, at hvis blowjobbet
opstod spontant, burde smarte fif ikke være nødvendige.
De små tricks og spild af min kiwi Body Shop læbepomade.
Det burde bare kunne gøres.
Der burde være en indre poesi. Jeg vil gøre det sådan.
Som om jeg opfandt noget helt nyt. En ægte præ-trykpresse slags værdighed.
Autentisk. Autentisk eller slet ikke.
Men jeg er der, og jeg gør det ikke.
Det er her, jeg indser det væsentlige problem.
De første øjeblikke gør jeg det ikke godt.
Jeg har ikke gjort det før. Det er ikke problemet.
Problemet er, at når jeg gør det dårligt,
kan jeg ikke sige til personen, at jeg ved, at jeg gør det dårligt.
Fordi min mund er fuld af kønsdele.
Kan I se det? Blowjobbet udelukker evnen til at fortælle.
Til at forklare og give kontekst og fyre en lille vits af.
Der er ingen måde at kommunikere bevidsthed på.
Det handler altid om at kommunikere bevidsthed for mig.
Jeg har ikke noget imod at være en nar her i livet.
Så længe jeg kan fortælle dig,
at jeg også kan høre klokkerne på min hat.
Dingeling.
Ja, jeg hører dem også.
"Jeg syede dem i. Jeg laver mine egne kostumer
og syntes, de kunne være interessante."
Havde jeg en mund til i scenariet, ville jeg være fremragende.
Det ville være let. En mund til blowjobbet
og en til at sige: "Okay. Vent. Det er jo ikke et blowjob endnu.
Jeg vil finde en god stilling… Min tand har allerede skrabet dig.
Det følte du da. Du skal vide, vi er klar over problemet,
og vi arbejder på en løsning. Vi påskønner din tålmodighed." Men nej.
Nej, du har ingen ord, du har kun dumme øjne.
Kun…
Kun de dumme øjne fra en, der finder ud af noget.
Bare det dumme lær-på-jobbet-blik.
Jeg hader det blik. Ingen værdighed i det, kun koncentration.
Seriøse forsøg på at tilpasse sig for at overraske. Nej.
Nej. Ingen værdighed.
Ingen ord. Ingen værdighed. Jeg ser ingen løsning og ved ikke, hvad jeg skal gøre.
Så jeg begynder at bakke op ad overkroppen
så ydmygt og svagt, som jeg kom derned,
og jeg vender tilbage til ansigtet, og jeg ville gøre noget.
Holdet stoler på mig.
Og Borders. Frem for alt, Borders. Jeg vil begynde på det her liv.
Jeg tager en dyb indånding og slapper af, for det skal man.
Man slapper af, og svaret bør komme, og det gjorde det.
Min mødom, jeg gav ham den.
Bearbejd det, som I vil.
Okay, men for mig var det genialt. Virkelig genialt.
Fordi jeg aldrig værdsatte min mødom.
Hvorfor skulle jeg det? Jeg er selvstændig. Jeg blev født med den.
Jeg havde ikke optjent den. Nej.
For mig virkede mødom altid som husets penge.
Jeg har mødommen her, lad os bruge den.
Den er som en kupon. To kuponer i gave på et hotel.
"Se, to mødomskuponer her."
Folk gør et stort nummer ud af det, men jeg er ligeglad.
Vi bør prøve at bruge den, før vi forlader resortet.
Jeg var ikke bekymret og ville ikke bevare mig selv til ægteskabet,
hvis mig selv refererede til min frygt og mit ubehag ved min krop og din.
Til dig, min elskede.
Nej. Hvis jeg ville præsentere noget,
skulle det skal være en samling seksuelle evner og selvtillid
til at bruge dem.
Et idiosynkratisk leksikon, der udtrykker min særegne, men universelle kærlighed.
Men for at opnå de færdigheder skal jeg have erfaringer.
Sådan er det bare. Jeg skal have min træningsmontage.
Så kan jeg lægge den væk.
Som prinsen, der gav afkald på formuen,
kunne jeg lægge den til side, og til sidst på min bryllupsdag
kunne min far præsentere den på vegne af familien.
"Fra vores familie til din, jeg ved, hun har arbejdet hårdt på det her."
Jeg tænkte ikke på renhed. Idéen om at man ved seksuelle erfaringer
formindskes lidt.
Den skrab-og-lugt-klistermærkemodel af personlighed.
"Et lille skrab her, et lille snus der.
Det er nok sjovt. Men hvad ender du som?
Du er et falmet jordbær med solbriller. Ønsker du det?"
"Hvad så, flytter vi dig bagerst i klistermærkebogen med dine tøjtesøstre?
Vi husker, hvad der skete med din søster, smuk milkshake med fødder.
Vi satte hende ud. Hun døde under en mands støvle.
Hun havde intet klister tilbage. Ingen lugt, hun gled ud og rullede væk.
Har du set et klistermærke rulle sammen?"
Jeg var klar til at være en seksuelt aktiv teenager.
Og sex løste teknisk set et problem.
Kan du lide at gnubbe, men træt af at blive skadet af dine jeans?
Jeg ville være en seksuelt aktiv teenager, der gjorde seksualunderviseren stolt.
Og hun var stolt. Jeg havde det godt med det.
Jeg husker også min kærestes fars stolthed dengang.
Jeg tror, sønnen fortalte faderen det,
og han virkede så glad på sin søns vegne.
Ja. Det er ulækkert.
Måske er det, fordi jeg ikke elsker en kærestes far som skikkelse.
De tager fejl og burde ikke findes.
Men især i high school. Selv når de er søde, er det selve rollen.
Det er ikke deres skyld. "Hej. Hvordan går det? God dag i skolen?"
"Lad være med at se på mig eller tale til mig.
Ærligt talt, det er upassende.
Din søn fik adgang til mig
på egen hånd. Ingen skylder dig noget her."
Du skal ikke vinke eller snuse.
Det ville være bedst, hvis du smuttede, når du hørte min bil komme ned ad vejen.
Hvis du gik ud i dit skur og lavede, hvad fanden du end laver i dit fæle skur.
Hvis jeg virker gal pga. min vrede mod min kærestes far,
er det, fordi han var et særligt røvhul. Han var som mange voksne dengang.
Han kommenterede min brug af ordet "ligesom". Han var besat.
"Undskyld, Jacqueline. Når du taler,
hører jeg kun ordet 'ligesom'. jeg kan kun fokusere på det."
Kan du kun høre det?
Kan du kun fokusere på det?
Så lad mig være en kognitiv øvelse for dig
i din kamp mod mentalt forfald.
Det er det samme ord igen og igen. Bloker det, gør det til hvid støj.
At ignorere information er en af seks basale kognitive evner.
Du laver krydsogsværs. Tilføj "at lytte til mig tale" til det,
hvis du nægter at gå ud i skuret, som jeg bad om.
Det var virkelig klamt, fordi han lod, som om det var velment:
"Nej, det er bare, når man bruger det ord så meget,
udvander man betydningen af det, man prøver at sige.
Du lyder uintelligent."
Det skulle komme fra en mand,
der aldrig sagde noget, der fik mig til at stoppe op
og anerkende de originale tanker.
Han var bekymret for styrken af min tale.
Nej, du har slet ikke forstået det.
Mit intellekt er en flod.
Det er en flod, og "ligesom" er en sten, jeg smider i for at bryde strømmen,
så du ikke ryger under og drukner.
Jeg siger "ligesom" af høflighed mod mænd som dig,
fordi du ikke kunne klare mig.
Præcis.
Du er stolt af, at din søn knepper mig, men jeg knepper ham.
Han går ikke ind i mig. Jeg lukker ned om ham.
Han penetrerer ikke mig. Jeg æder ham.
Jeg æder ham op og spytter ham formindsket ud, og han elsker det.
Ligesom du ville, dit svin.
Dit svin i shorts.
Jeg sagde ikke noget til faderen.
Det kunne jeg aldrig gøre mod en mand. Forestil dig hans ansigt.
Han ville være blevet ødelagt, smuldret. Nej, aldrig i livet.
Men hans søn fik aldrig et blowjob af mig. Det er noget, synes jeg.
Det var ikke faderens skyld.
Jeg kunne bare ikke prøve igen med ham, da han havde set mig prøve en gang
og trække mig tilbage i frygt.
Så hvis jeg skulle til det igen, ville det føles som en, der prøver igen.
"Nerverne hindrede hende i går," skøjteløberen.
"Lad os se. Kan hun klare sine spring i dag?"
Nej, der er for meget opmærksomhed. Jeg måtte vente til året var omme
og aldrig nævne det mislykkede forsøg, og så sidst på sommeren
sende den fyr på uni, så jeg kunne starte mit sidste år på ny.
Det gjorde jeg i starten af det sidste år.
Jeg fandt en ny kæreste. For at være en ny person
måtte jeg have en ny fyr foran mig.
I starten af mit sidste år finder jeg denne nye kæreste
og får ham ned i mine forældres kælder, og det er en ufærdig kælder.
Så det føles ægte, råt og rigtigt.
Jeg beslutter mig for at give ham et blowjob den første aften,
før han kender mine udtryk godt nok til at skelne
mellem en maske af selvtillid og ægte selvtillid.
Det er en seksuel løbende start.
Det er fart. Det er momentum.
Det handler om at legemliggøre hulemenneskets ånd.
Som om jeg ikke forstår, hvad tøj er.
Der er bare noget i vejen for min munds rene begær,
selvom jeg i mit hoved læser "Abercrombie".
Og det er en løbende start,
fordi jeg kommer fra trapperne. Jeg går efter det! Det gamle trick.
Blowjobbet starter der, så de ikke ser tilløbet.
Pointen er, at I ville have været stolte. Man gør sådan…
…og han køber det.
Lige før jeg gør det: "Gud. Se, hvem der ikke tøver.
Lad os stoppe og se, hvem der ikke tøver."
Og det var bare, jeg ved ikke hvorfor…
Og så…
Jeg stoppede igen. Jeg kunne ikke tro det. Jeg er bare…
Igen. Derfor stoler jeg ikke på løbende starter her i livet.
Vel? De bærer ikke en igennem. Man skal løbe videre.
Jeg stoler ikke på mine selvsikre entréer.
Jeg ved, folk fortjener noget i starten af showet.
"Hvad så? Hvad så, New York? Kom op på benene.
Jeg er sgu den bedste. I er i gode hænder."
Nej.
Så ser man… Så ser man det krakelere.
Det krakelerer og forfalder i løbet af showet.
Jeg bygger hellere af intet.
Jeg vil hellere skubbes ud: "Hej. Jeg fortjener ikke at leve…
Må jeg trække vejret en gang? Tak. Nu klarer jeg mig et stykke tid."
Hvorfor troede jeg, en løbende start ville virke. Sådan er jeg ikke.
Jeg har gået til enden af et springbræt
og sådan… tre, to, en, og så trukket mig tilbage
umuligt i sidste øjeblik.
Med et træk, der er meget mere komplekst end dykket.
"Livredder. Ryd stigen, jeg kommer ned. Hjælp mig."
Jeg har ryddet tusind stiger i min tid. Sådan er jeg.
Der er noget i mig, der ved, at i livet er det næsten aldrig for sent
at vende om.
Jeg er der.
Og jeg tænker: "Tøver vi virkelig igen?
Hvad er der galt, skat?
Hvad vil du gøre?
Vil du bakke op ad endnu en forbandet overkrop?
Vente et år til, så du kan prøve næste år med en ny på uni på ukendt territorium?
Nej, du skal bare gøre det.
Du er ikke sådan. Hører du dig selv? Jeg er ligeglad.
Jeg blæser på, om du ønsker, du havde en mund til snakke, og hun ved alt
om det ene og det andet og er klar over… Nej, du må finde ud af det."
Nietzsche sagde, der er ingen vej, kun min vej.
Så find Nietzsches vej.
Så find din måde. Jeg må finde en måde.
Så jeg vendte mig mod litteratur. Jeg…
Jeg læste Lolita på det tidspunkt.
Jeg var betaget af Vladimir Nabokovs sprog.
Hvem er ikke det?
Jeg indrømmer, at jeg nok læste den lidt performativt.
Jeg læste hvert et ord, men jeg nød mest at læse den
i vinduerne til pizzarier i min field hockeykilt.
Og udfordrede voksne til at blive chokerede.
"Arbejder I jer igennem de russiske værker?
Mon dog, I forstadssvin."
Men jeg er der, og det er de samme gamle bekymringer.
Ingen ord og værdighed. Jeg ser dum ud, lyder dum,
skraber med tanden, og jeg siger: "Jeg kan ikke være fortæller.
Men hvad hvis jeg forestiller mig, at Nabokov er fortæller?
Hvad hvis jeg forestiller mig, det ikke er ægte.
Jeg er bare en rolle i en novelle skrevet af Vladimir Nabokov,
så uanset hvor dårligt forsøget på et blowjob går,
i Nabokovs behændige pen ville prosaen så ikke gnistre?"
Er det ikke litteratur på en måde?
Er det ikke tekst på tekst på tekst?
I litteratur kan det kun være interessant.
Det, der går galt, er interessant
og bringer teksturerne til historien. "Hvad nu, hvis det værste sker?
Tag det nu roligt.
Hvad hvis du bider den pik helt af?"
Jeg siger: "Så lever du nok i den mest ikoniske historie i samlingen.
Den, hvor hun bider pikken af."
Jeg siger: "Det er ikke ægte. Det er litteratur. Det hele er tekst.
Måneskin, det er ikke mit bedste. Begynd med månen.
Måneskin strømmer ind på sydsiden af en ung mands penis.
En pige med brunt hår med røde undertoner, der ofte går ubemærket hen,
famler sig ind på den simple cylinder…"
Og så gør jeg det.
Jeg er på den pik!
Tak.
Jeg ved, det måske lød lidt tæt på dissociation et øjeblik.
Ikke det, vi ønsker for vores piger.
"Ting sker ikke for mig. De sker jo for hende. Hvem hende?"
Når livet er svært, går jeg til et lille rum i min hjerne.
Det er meget lille, jeg ser et lille tv. Kun sjove ting.
Af og til viser skærmen mig, hvad der sker
i mit hæslige liv. Jeg føler efter fjernbetjeningen.
Nej, det var ikke dissociation.
Nej, det var mig med en idé. Det var transcendens af egoet.
Der er forskel, og det fik mig på den pik, og jeg brillerede virkelig.
Der var ingen smerteskrig. Det lod til at have en indre poesi.
Som jeg altid troede, det burde.
Og før jeg vidste af det, ejakulerede han sæd i min mund, som man siger.
Jeg slugte det, da jeg læser Tony Robbins og gør alt grundigt.
Jeg har altid vidst, jeg ville sluge det. Det gav mig aldrig neuroser.
Der er en nem og en svær måde. Jeg bruger den svære for at få point.
Jeg får høje karakterer i svære fag.
Ikke topkarakter i et nemt fag, så ja.
Ja, jeg sluger og lader tingene ske, og det var en triumf.
Det var sgu en triumf.
Jeg ville skrive en stil om det, men de ville ikke synes om det.
De var ikke sofistikerede nok.
Nej, ikke vejlederne, ikke dekanerne, ikke en af dem.
Ikke som jer.
Men jeg vidste, hvad jeg havde gjort, og jeg tog på uni
og var tilfreds med mig selv.
Og det var interessant, det var en slags katolsk uni.
Der var mange katolske jomfrudrenge i slips,
der sprang rundt og søgte efter seksuel erfaring til fester.
Så klamt, ikke mig. Jeg havde taget kurserne i high school.
Og jeg er jøde, så jeg følte mig som en Philip Roth-person blandt dem.
En jødisk sexgalning klar til at undervise.
Sensationelt, hvis du er overbevisende. Jeg anbefaler det.
Men jeg havde ikke travlt med at give blowjobs.
For mig var et blowjob noget overvundet.
Det var en kunstform, jeg grundlæggende havde bemestret.
Jeg havde en definition,
og nu kan jeg tænke på, hvordan jeg undergraver kunstformen.
Jeg stillede store spørgsmål som: "Hvad kan blowjobbet betyde?"
Kan blowjobbet være et kærlighedsbrev,
hvis der er nok kærlighed i det?
Kan blowjobbet være et digt? Min krop, et råt, men ekstatisk sprog.
Jeg tog mange filosofikurser, og det hele var meget postmoderne
og inspirerende.
Og når jeg mødte en, jeg virkelig kunne lide,
en pomfrit, så at sige…
…så gav jeg dem bare blowjobs.
Er I med? Ikke med det samme, men ret hurtigt.
Hvorfor ikke? Det var det, alt arbejdet var til.
Det var ligesom at spise en pomfrit. Mit leksikon var klar.
Det var min symfoni, og min symfoni spillede smukt.
Var der skuffelse bagefter? Jeg ved ikke. Jeg forventede ikke et frieri.
Jeg ville ikke være blevet chokeret.
Jeg forventede det ikke. Kan et blowjob være et kærlighedsbrev?
Ja. Det betyder ikke, at de vil elske dig, og det er okay, for vi ved det.
Vi ved som kunstnere,
at vi har kun retten til vores arbejde, ikke til høsten af vores arbejde.
Ja, jeg tror, at det, der ærgrede mig, mere var venners råd.
Der er en fremherskende idé:
"Du er en moderne pige, så mor dig bare af og til,
men hvis du virkelig kan lide en, 'Du kan virkelig lide ham,' sagde du,
så tag det med ro.
Tag det roligt. Vær ikke for tilgængelig."
Føj.
Føj. Nej.
Nej, jeg tager det ikke roligt.
Nej, hybris overrasker. Døden kommer.
Døden kommer.
Og du må glemme for at komme gennem dagen.
Du skal se dig som hovedrollen i dit livs tv-serie.
"De dræber ikke min person foreløbigt.
Jeg er med i alle scener. Det går godt her."
Hvad hvis du ikke har hovedrollen? Der er andre.
Hvad hvis du ikke er med ligesom Steven Tanzer?
En af mine skuespillervenner. Ikke succesfuld. Næsten ingen roller.
Det var den dystreste replik.
Og det er ikke et rigtigt navn.
Det ville jeg aldrig gøre. Jeg kunne aldrig…
Det er værre. Jeg fremkalder Steven Tanzer hver aften for at destruere ham.
Han lever og dør kun for at tjene som en illustrativ detalje
i mit narrative argument. En skæbne, jeg ønsker for få.
Døden kommer, og jeg har en idé.
Jeg har en idé om, at man smider formen og kødet og ydmygelserne
efterlades med det,
men skændslerne fortsætter måske. Hvorfor skulle de ikke det?
Jeg ved, at jeg føler forlegenhed for nogle af mine døde slægtninge.
De fleste af dem.
Når jeg ser på billeder af dem, smukke billeder og rammer…
Jeg taler om dem over klaveret i mine forældres hjem.
Jeg ser på billederne af dem, og de ser dumme ud. De ser tåbelige ud,
for jeg kan se i deres øjne på billedet, at de ikke ved, at de er døde nu.
De ligner pjok.
"Du er død. Du er død. Er I med?"
Man skal bare prøve, når nogen tager et billede af en
at give et antydning af et vidende blik. Jeg mener bare noget…
Bare sådan, at hvis du dør,
og nogen kigger, så stirrer man: "Jeg kommer og henter dig snart."
Jeg er på uni, og jeg er meget klar over, at døden er på vej.
Jeg er ingen vårhare. Så vil jeg give kærlighed
og har et sigende blowjob at vise det med, så gør jeg det, og jeg står ved det.
Men så tager jeg hjem på vinterferie, og jeg møder den gamle blowjob-triumf-fyr
fra mit sidste år, og vi går på cafeteria, så vi kan spise æg om aftenen,
og vi drikker kaffen sort nu. "Vi har ikke brug for de sukkerbreve.
Skal de blive på bordet. Hvorfor? Vi bruger det ikke.
Vi drikker kaffen sort nu."
Vi taler nu som gamle militærvenner. Der er gået mange måneder siden eksamen,
men vi taler med dette store perspektiv, så jeg fortæller om
den seneste fyr, jeg kan lide i skolen.
Jeg siger til den gamle blowjob-kæreste:
"Ja, jeg ved ikke, om han kan lide mig lige så meget, som jeg kan lide ham."
Og ekskæresten siger: "Måske er han skræmt af dig.
Ja, ligesom jeg var. Det er jeg stadig på nogle måder.
Jeg slappede aldrig af med dig i hele vores forhold
siden den første aften, hvor du pludselig gav mig et blowjob.
Bare så pludseligt.
Hvor du gav mig et blowjob.
Det var bare pludseligt.
Meget pludseligt, at du gav mig et blowjob."
Han blev ved med at understrege "B". "Åh gud."
Hvad blev jeg til? Gennem min frygt blev jeg blind for,
at jeg også kunne gøre en anden bange, og sådan fortsætter cyklussen.
Så tænkte jeg: "Nej. Undskyld, hvor uhøfligt.
Du er ikke den uskyldige og bange. Jeg er den uskyldige, bange i historien,
der overvandt en frygt den dag. Hvor vover du at frarøve mig min historie?
Hvor vover du at gøre mig til den uhyggelige tøjteskurk?"
Nej, jeg var måske intimiderende den dag,
men kun på den måde, Batman er intimiderende på.
Ja, Batman er skræmmende, men hvor vover du.
Hvor vover du at se på Batman og glemme, at han kun er Batman,
fordi Batman var en lille dreng,
hvis forældre blev myrdet brutalt uden for teatret.
Og flagermusene fløj forbi, så han frygtede dem.
Han måtte ind i hulen for at blive Batman.
Hvis man ser en Batman, gik frygt for flagermus forud.
Hvis man ser styrke, er der frygt, der er vendt om.
Overkompensation. Samme historie igen.
Hvorfor ser du ikke den lille dreng i mig? Han forstod det ikke, fair nok.
Jeg var vel upræcis.
Og han værdsætter ikke, at man rejser sig op
og viser noget på en restaurant.
Det er en vigtig del af min personlighed.
Ingen har noget imod det. Lidt sjov for de andre borde, siger jeg.
Men han sagde noget:
"Jeg ved ikke, Jac."
Og han forkortede mit navn til Jac for rigtigt at stikke kniven ind.
Kender mig, elsker mig, holder af mig. Han bekymrer sig. Han holder af Jac.
Han holder af Jac. "Hvad synes du om sweatshirten? Behold den.
Jeg ved ikke, Jac.
Måske er blowjob ikke den bedste måde at sige, man kan lide en."
Og jeg sagde:
"Jeg føler, at for mig kan det være det?"
Jeg troede stadig på det.
Men jeg var lidt rystet, da jeg forlod det måltid,
for det, han beskrev, var stort set det, jeg havde lavet på universitetet længe.
Jeg spekulerede på, om mine poetiske blowjobs
ikke var blevet modtaget med den nuance, jeg havde til hensigt.
Jeg tog tilbage til uni som en knust Philip Roth.
Ingen swag. Batman er væk. Hvad skal jeg gøre?
Jeg kan kun gå rundt og fryse på uni
og gå over mange diagonaler og stille mig selv sørgelige spørgsmål:
"Holder din poesi ikke vand? Kan vi ikke skabe egne meninger i livet?
Er du bare den tøjte, der troede, reglerne ikke gjaldt for hende?"
Og jeg kunne have stukket armene ind i min North Face fleecejakke,
men hvorfor, når man bare kan Éponine sig rundt?
Til sidst siger jeg: "Nej, det gør vi ikke.
Vi vil ikke være triste." Og jeg tvang mig til at le,
indtil det føltes naturligt. "Nej. Se dig.
Se lige dig. Du ville overvinde en frygt, og det gjorde du.
Du giver et selvsikkert blowjob.
Ligesom du altid gerne ville.
Et blowjob, der er så selvsikkert, at det skræmmer mænd."
Og ja,
det er ensomt på toppen.
Men er det ikke bare prisen for fortrinlighed? Jo.
Jeg slutter mig til en lang, ensom række af tragiske skikkelser,
og ville jeg lave om på det? Nej.
Jeg tager superhelten og holder om fleecejakken
og prøver at tvinge den til at blafre i en fraværende brise.
Men jeg ved, hvem jeg er.
Så flere år senere er jeg i tyverne, og jeg er igen i en Borders boghandel
med ny fyr, for tænk engang, de bliver ved med at komme.
Som sædvanlig vil jeg ikke give nogen karakteristik
til den seneste fyrperson, for de er i disse beholdere til min selvopdagelse.
Vil I have en detalje? Det sker ikke.
"Han hiver i lynlåsen, når han er nervøs. Han lugter af bøger og cigaretter."
Nej, de fik blowjobs. Det er nok.
De bliver heller ikke beskrevet godt i aften,
men det er den sidste mandlige person,
I skal forestille jer og holde adskilt fra de andre i hovedet
bare lidt længere.
Jeg er i tyverne i en boghandel med den nyeste kæreste.
Jeg bliver længselsfuld i boghandler. Det er uundgåeligt.
Jeg bladrer i Sharon Olds.
Jeg tænker over min pigerejse
Jeg forundres over det hele,
så jeg fortæller fyren hele historien, jeg har fortalt jer.
Og jeg græder lidt.
Bare fordi ingen rører mig som jeg, går jeg ud fra.
Først bliver jeg rørt, så går jeg til dybden af blive rørt.
Det fortsætter derfra. Han græder ikke. Alle udtrykker følelser forskelligt.
Men mon han hører mig? Jeg siger:
"Du tager mine perfekte blowjobs for givet.
Det er givet. 'Ja, min kæreste giver gode blowjobs.'
Men nej, jeg kæmpede for det.
Dermed følger et ansvar, som jeg fortsat forhandler.
Hørte du det om Batman? Det var upræcist…"
Jeg talte til hans ansigt, for det så sært ud.
Der var noget galt, og endelig fik jeg mod til at holde inde og sige: "hvad?"
Og han siger…
"Det er bare sjovt, for man mærker dine tænder i dine blowjobs."
Jeg kan næsten ikke se på jer endnu.
Mig.
Ingen var mere bekymrede for tænderne end jeg.
Grækerne havde ret. Vi kan vel ikke undslippe vores skæbne.
Jeg var så bekymret for tænderne, mest bekymret.
De lod ikke til at være et problem, så jeg købte min egen mytologi.
"Som hulefolkene, der laver intern poesi."
Og med den idé, den mytologi, har jeg brugt mere tænder. Afgjort.
For hvert år, der er gået, har kæben lukket sig mere.
Nogle selvsikre millimeter…
Og jeg ser mig som en tragisk figur af blowjob-fortrinlighed.
Det var mit værste mareridt. Jeg var tandtåben.
Men jeg var ikke bare selvsikker. Jeg var en tåbe, der brugte tænder.
Ned på knæ og give blowjob. "Verdens bedste, ingen som os.
Jeg forlader aldrig byen. Til solnedgang må vi gå.
Endnu en tilfreds kunde. Endnu et tilfreds samfund."
Din selvglade, lille…
Man vil benægte det, men han mærkede tænder.
Bad man om mere feedback for at redde ansigt?
"Nu vi er her, har du mere konstruktiv kritik? Jeg elsker at lære."
Tony Robbins siger, at lærer man at modtage feeedback
med mod, kan man blive en kæmpe.
Og jeg vil være en kæmpe, men hvem ødelægger den selvopfattelse?
Vi har kun vores historier.
Et udtryk, "blowjob med tænder", han lærte som 14-årig,
er ikke revideret én gang med hans eget sprog.
Han siger det og smadrer mig.
Og jeg føler mig forurettet.
Jeg føler mig så forurettet.
Og hvorfor, fordi…
Jeg ved, jeg kastede det mest gavmilde blik på ham.
Jeg poetiserer alle hans fejl.
Jeg elsker at poetisere en fejl. Og jeg forkæler det mandlige ego.
Men det er ægte,
tusind ting i løbet af dagen bare for at styrke den mandlige ånd.
Tusind uudtalte ting, konstant årvågenhed.
At blive ved med at grine under en mands tale,
hvis noget, han siger, var humoristisk ment.
Jeg lægger et grundlag, så der er noget at modulere.
Hvis det er et tørt flodleje, er det ikke troværdigt.
Jeg er genial på en restaurant. Hvis manden, jeg er med, laver en fejl
såsom at bestille tahini, når han mente tabouli, og er forvirret
over "salatdressingen" på bordet. "Hvor er min tahini?"
Hvad nu? Jeg er med på mysteriet.
"Jeg er ikke med. Jeg var i min egen verden.
Men jeg tager en lanterne, jeg elsker mysterier."
Jeg ved kun, at svaret på gåden ikke kunne være, at du ikke kendte et ord.
D-akkorden. Jeg mener D-akkorden.
Jeg har lært tusind D- akkorder på tusind guitarer af tusind musikerkærester.
Jeg ved, hvordan man spiller D-akkorden, men vis mig det igen, lyse engel.
Ikke sådan. Hjælp mig med at bevæge fingrene.
Hjælp mig med at lave musik.
Det er årvågenhed.
Det er børnesikring ligesom at sætte vejbump ud.
Hurtigt, sæt dem op. Han er her snart.
Er alt klar? Tjek det. Han er her snart.
Jeg sørger bare for, at det er sikkert for manden
at stolpre gennem dagen
som en fuld konge.
Han har ingen anelse om, hvor mange gange han var så tæt på at dø følelsesmæssigt.
Hvis ikke for min indgriben. Bare få tingene af vejen.
Og holde øje med dig.
Alle de fyre, jeg har datet, mødt, arbejdet for
fungerede godt for mig,
allesammen.
Jeg poetiserer deres fejl og elsker det. Jeg gør det uden at svede.
Ikke at gøre det samme for mig med den ene ting.
Ikke at gøre gengæld,
ikke at kunne finde skønheden i blowjobbet med tænder,
når det knap er skjult.
Jeg synes ikke, det er svært at romantisere noget,
der er så let at romantisere som et blowjob med tænder.
Har du intet øje for poesi øje, hr.?
Har du ingen anelse om, hvad der gør noget godt i livet?
Jeg ville forsvare mig,
men så huskede jeg, at for hvert ord, du siger,
mister du styrke. Det bedste forsvar er at tie.
Det er ikke min styrke.
Min styrke har altid været, at nu har jeg talt så længe
og bør bare fortsætte
og prøve at få styr på det. Modet og frækheden til at komme med
nedgørende svar.
Så jeg siger til ham: "Du har ret. Du har ret.
Jeg giver blowjobs med tænder.
Jeg gør det med tænder.
Og det er med vilje.
Ja.
For tænder gør et blowjob til et blowjob.
Ja.
Fordi tænder…
Tænder gør det til et blowjob,
fordi tænder gør, at du ved, du er i en mund.
Tænder er en påmindelse om, at du overhovedet er i en mund.
Hvad er min mund, hvis den ikke har tænder?
Bare endnu en perfekt åbning?
Bare en rummeligere åbning end de andre, vi har.
Endnu en anus, endnu en vagina, endnu en smurt kavalergang.
Endnu en måde at klemme en pik blidt på,
så den kan føles ren og ukompliceret nydelse igen.
Nej, det er ikke meningsfuldt, som et blowjob kan være.
Blowjobs handler om noget mere,
og det er tænderne. Det er tænderne, der gør det sådan.
Tænderne i blowjobbet
er kernerne i vandmelonen.
De sørger for, at nydelsen ikke er for komplet.
Tænderne i blowjobbet er sandet, der irriterer østersen,
der producerer perlen.
De er havsaltet i karamellen.
Kan I huske i 2012, da de følte, de måtte udbrede det?
Nogle karamelfolk indså, vi alle var blevet for vant til smagen.
"Vi skal have en påmindelse i hver bid.
Noget, der siger: 'Nej, sødme er ikke garanteret i dette liv.'"
Nej, blowjob er i sagens natur en mangelfuld idé.
Det er en sær menneskelig forestilling.
Det er næsten en dårlig idé.
Det virker næsten ikke, men så gør man meget,
så det virker. Det er rørende.
Det er som den gummifyr i cornflakesene. Gummifyren, man kaster mod væggen,
og så klamrer han sig, men så fejler han, men prøver og fejler.
Og i sine forsøg ser han ud til at kravle.
Derfor elsker vi ham som en præmie.
Det er derfor, vi graver i cornflakesene,
før vi har fortjent ham gennem den daglige spisning.
Et blowjob bevæger mig på samme måde.
Men i en minutiøs grad, selvfølgelig,
er tænderne i blowjobbet detaljen, der bringer teksturerne til live.
Den slags, engelsklæreren lovede os, ville oplyse det universelle
gennem det specifikke.
De er "blommerne i køleskabet," mine poppende "P"-lyde
i mikrofonen, der "måler livet ud
i kaffeskeer," og "tåge, der samler sig i vindueskarmen."
Garbos honorar, cellofan.
Zuzus kronblade.
Tænderne i blowjobbet er Zuzus kronblade.
De betyder, at du er i dit liv, og denne gang forstår du det.
Nu forstår du, at det er et vidunderligt liv.
Denne gang ser du, at du er byens rigeste mand.
Tænderne i blowjobbet øger indsatsen.
De sender en Susan til en potentiel død
drevet tillid og begær alene. Og tænderne
bringer ben til et benløst område,
til det benfri jern.
Tungen skal rådne.
Penissen skal rådne. Men tænderne,
de skal forblive.
Tænderne bringer århundreder til det.
Et jævnt, tandløst blowjob, der er en drillenisse for små hjerner.
Tænder sørger for at påvirke dit blowjob.
Ingen tåbelig gennemførthed.
Nej, et glat, tandløst blowjob ville give mulighed for, at det passede for godt.
En rund pind i et rundt hul,
så du og en anden kan føle, at I bliver en. Nej.
Hvad er det sjove ved at være en?
Nej, lad os være to. Lad os mærke de hårde grænser mellem os,
så vi har noget at presse os op mod.
Kan I ikke se det?
Vores tandrækker er Romeos stenede vægge.
De giver kærlighedens lette vinger noget at have og bruge.
Og derfor må vi tørre læbepomaden af.
Og vikle vores læber ud fra tænderne
og lade tænderne trække over.
Vi lader dem skrabe over.
Gør de det ikke naturligt, gør vi det alligevel.
Fordi tænk på spøgelset eller kuglen.
Fik det en mund igen i et øjeblik,
ville den ikke file sine tænder ned for at få en fin forsegling med din pik. Nej.
Ingen gudinde ville tage menneskeform, medmindre der var en sær skønhed
i formens begrænsninger.
Så nej, jeg gav dig ikke pludseligt et blowjob.
Nej, det var et besøg. Ryst af ærefrygt, bitch.
Og selvfølgelig…
Selvfølgelig er jeg ikke nedværdiget, når jeg knæler ned.
Nej, ikke under dig, men gennem dig og forbi dig og foran vores liv
i ydmyg ærefrygt over denne sære menneskelige tragedie.
Dit vedhæng, en lille tap,
jeg drikker universet igennem.
Din krop, nogle klodsede fraser,
hvori sjælens pragt er dårligt oversat,
og alligevel tager jeg oversættelsen for at forstå fuldstændigt.
Jeg ville straks opløses. Jeg vil have min tid i en krop,
som jeg vil have tid som spøgelse.
Og lektien er ikke… Lad mig sige klart… Der er ingen lektie.
Mit mål er at underholde og glæde. Jeg er jo på en natklub.
Men lektien er bestemt ikke… Hvis der skulle være en… At gemme blowjobs
til dem, der påskønner deres åndelige herlighed.
Nej, så ville min fortælling være til skræk og advarsel, og det går ikke.
Nej, se på min værdighed. Nej.
Må vi give vores blowjobs frit.
Må vi ikke fortryde et eneste.
Det er jo et overflødighedshorn.
Må vores misforståede blowjobs bevare deres oprindelige intentions værdighed.
Lad os være et overflødighedshorn som havet.
Tillad mig en sidste metafor.
Lad os være som havet.
Løber havet kun op for fødderne af lærde mænd,
der allerede kan påskønne…
"Hejsa." …og udtrykke dets herlighed.
Nej, have skyller generøst til både fjolser, tåber og røvhullers ben.
Og det er uformindsket. Det forbliver havet.
Undskyld. Gaber jeg over for meget?
Ja, det gør jeg.
Hvorfor skulle man ellers gabe?
Det vidste han ikke.
Han mente, der var huller i mit argument.
Det mener I måske også.
Det håber jeg, for ved I ikke, at jeg ved det?
Jeg lagde dem ind med vilje,
fordi hullerne i mit argument er tænderne i blowjobbet af mit argument.
Er det ikke utroligt?
På en eller anden måde vinder jeg igen.
Og sådan vil jeg udnævne mig selv,
lave reglerne, gøre krav på tronen,
men ekstasen i min regeringstid
skal i sin spinkelhed være…
Fuck det. Jeg er blowjob-dronningen.
Tekster af: Pernille G. Levine