Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kiitos. Lämpimästä vastaanotosta huolimatta tuo matka oli yhtä helvettiä.
Matka kulisseista mikrofonille on aina.
Se on ahdistava.
Se muistuttaa minua suoraan sanottuna siitä matkasta,
joka -
kuljetaan kasvoilta -
vartaloa alas -
lantiolle,
kun otetaan suihin.
Koska kummankin kohdalla kaikki tietävät, mitä pian tapahtuu.
Mutta sitä ei tee vielä.
Ilmassa leijailee koko matkan tämä kysymys.
"Pystyykö hän siihen?
Tekeekö hän sen, minkä takia tulimme, hyvin vai huonosti?"
Ja voi luoja, sitä epävarmuutta ja heikkoutta. Siis…
Tunnetteko sen?
Puhun tänään aika paljon suihinotosta.
"Niin, että tylsistyttää," kuten kriitikko sanoi.
Teen sen tavalla, joka säilyttää arvokkuutemme.
Jos tulit perheenjäsenen kanssa, ei hätää. Olen huolissani arvokkuudesta.
Minä haluan kutsua "koira-asentoa" "hauvan tyyliksi".
Mielestäni se asento ansaitsee arvokkaan nimen.
Se on yksi jalommista asennoistamme.
Asennot, joissa tuijotetaan rakastajan silmiin -
ikään kuin tullakseen yhdeksi tai jotain epäkypsää, eivät vakuuta.
Hauvan tyyli edustaa kypsempää rakkautta,
jossa rakastajat voivat katsoa yhdessä tulevaisuuteen.
Ei ole surullista, etten katso häntä, etten ota katsekontaktia.
Olemme kaksi uudisasukasta suuntaamassa länteen.
Minun on pidettävä horisonttia silmällä, koska elämme vaikeita aikoja.
Olen vahva nainen. Tiedän, millaista se on takaapäin. Hän lähestyy ahteria.
Minun pitää vain kääntää kasvoni tuuleen ja jatkaa vain -
tämän yön halki, koska nuori maamme tarvitsee sitä.
Sellaista.
Olen tietyllä tapaa runollisesti herkkä, josta varoitan -
show'n alkumetreillä. Se voi olla raskasta.
En mahda sille mitään.
Kirjoitin runoja collegessa.
Kuten monet muut, lopetin. Väsyin olemaan jatkuvasti lumoutunut.
Vietin monta tuntia ikkunalaudoille käpertyneenä,
lihakset krampaten, silmät kuivuen kaikesta siitä ihmetyksestä.
Näin kuun joka ilta kuin ensimmäistä kertaa.
Halusin vain tottua kuuhun.
Halusin pitää kuunvaloa itsestäänselvyytenä.
Toivon, että käytitte tilaisuuden hyväksi ja sisäistitte fyysisen olemukseni.
Se on oikeutenne.
Kun astun lavalle, saatte katsoa. Se on reilua.
Mutta se on painajainen kaltaiselleni intellektuellille.
Olla minkäänlaisessa vartalossa.
Olen ideanainen, ja jollain tasolla kaikki leuasta alaspäin on alapuolellani.
En osaa sanoa sitä toisin. "Raajat ja vartalo, siinä hän." Rahvaanomaista.
Naisen muoto, tämä minun naisen muotoni,
tämä seksiperunasäkki, tissit ja perse, joille on oltava selitys kaupungilla.
"Miksi toit ne, jos et jaa niitä luokan kanssa?"
En voi jättää niitä kotiin. Nämä potut eivät ole tarjouksessa.
Niin.
Pysyn liikkeessä lavalla, koska tiedän teidät.
Jos seison liian kauan, näette jotain, mistä pidätte,
ja otatte kuvan silmillänne. Mihin lie se päätyy.
Mieluummin pysyn liikkeessä, jotta kuvat ovat sumeita. Kiitos vaan.
Yrittäkää ottaa silmäkuva, joka on muuta kuin sumeutta.
Pelkkää itsesuojelua.
Ei, odotan sitä, että pääsen hylkäämään muodon,
lihan, kuoleman kautta, tietenkin aaveena.
Odotan innolla, että olen aave. Olen tuleva aave.
Vartaloni on apupyörät, joista haluaisin jo eroon ja vapaaksi.
Ei liiaksi. Tullakseen aaveeksi, on jäätävä jumiin, ja teen tarvittavan.
Kehittelen keskeneräisen asian, jos täytyy.
Meditaatioharjoitteluni on nykyään liian voimakasta.
Se sujuu liian hyvin. Olen henkisesti paikassa,
jossa jos kuolen, sulan hetkessä osaksi ykseyttä.
En halua sitä. Haluan viipyä. Haluan viipyä itsenäni.
Haluan kummitella taloa.
Tiedän, että se on ehkä outo unelma, ei yhtään omaperäinen, mutta se on minun.
Kuvitelkaa, että yö toisensa jälkeen joku katsoo televisiota jonkun takana.
Se joku antautuu toisen ohjelmavalinnoille.
Se olisi meditaatiota itsessään. Se vaatii antautumista.
Haluan olla aave, mutta jos onnistun, haluan olla vahva aave,
vankka aave, joka ei häivytä reunojaan.
Haluan täysin toimivat sormenpäät.
Olisin minimissään 75-prosenttisesti himmeä.
Enintään 85. Haluan tehdä selväksi, että olen aave.
Mitä järkeä siinä muuten olisi?
Haluan vain varmistaa, etten päädy sellaiseksi pallohahmoksi,
jotka nolaavat koko aaveyhteisön riippuen siitä, keneltä kysyy.
En tiedä, katsotteko yhtä paljon tieto-ohjelmia -
paranormaaleista kodeista kuin minä. Katson paljon. Olen elinikäinen oppija.
Jos ette tunne palloja,
ne ovat niitä pieniä, läpinäkyviä valoympyröitä,
joita joskus on kuvissa, ja joku sanoo:
"Isoisoäiti tulikin häihin."
Ne ovat mukavia juttuja.
Ihmiset ovat töykeitä pallojen suhteen.
Jos niistä yrittää puhua vähänkään vakavasti,
saa heti palautetta. Niin se on. Se on niin töykeää.
Kuvittele, jos olisit isoisoäiti ja tekisit niin.
Onnistuit keräämään voimasi tuonpuoleisessa -
ja näyttäytymään perheellesi. Pieni ympyrä on aika hyvä.
Onko kukaan teistä koskaan näyttäytynyt pelkän tietoisuutenne avulla?
Minä en ainakaan.
Yksi perusmuodoista.
Sitten joku löysä skeptikko- lapsenlapsenlapsi torjuu hänet ykskantaan.
Minulle ei käy niin.
Kaikki tietävät, kuka on paikalla. "Hei, Johnny, tässä minä."
Siitä ei ole kyse. Tai jos haluaisi sellaista, ja haluaisihan sitä.
Odotan innolla, että pääsen hylkäämään muodon, lihan,
sen tarpeet, sen halut, kaikki sen hirveydet.
Minua kutsuttaisiin historiallisesti heteronaiseksi,
enkä ole ylpeä siitä.
Se on ilmiselvä nöyryytys nykypäivänä. Tiedän, mitä mietitte. Lukeeko hän edes?
Luen, ja silti miten voisin,
kun olen vain ponnaripäinen tyttö, joka himoaa tavanomaista vartta?
Miten se tapahtuikin minulle?
Se yksinkertainen sylinteri, se tuttu putki,
esine, jossa ei näytä olevan vivahteita.
Vältän sanomasta "penis" ja nyt sanoin sen.
Paraniko olo? Ei.
En pidä siitä sanasta, harvat pitävät.
Iso osa minusta sanoisi mieluummin sanan "kulli" teille.
Monet teistä kuulisivat ennemmin sen, poikaystävät ainakin.
Kulli on hyvä sana, jolla on arvokkuutta.
Se pitää kiertää ja potkaista suusta, jolloin se laskeutuu.
Se päättyy yhtä hyvin kuin alkoikin.
"Penis" vain lipsahtaa ulos suusta.
"Penis." "Anteeksi. Sanoitko jotain?"
"En ole enää varma. Ajattelin sanaa ja tunsin jotain tapahtuvan."
Ihmiset sanovat: "En käyttäisi sanaa penis seksuaalisesti. Se on kliininen."
En kuule lääkärin ääntä siinä sanassa.
Penis ei ole lääketieteellisimmältä kuulostava sanamme.
Luulen, että penis-sanan ongelma -
piilee sen hellässä tunteikkuudessa.
Sana penis on ongelma ihmisille, koska se kuulostaa oikealta.
Penis.
Kuin pehmeä sydämenlyönti.
Penis. Se taitaa olla ongelma.
Ongelma piilee myös itse tavuissa.
Tämä ei ole niitä "Yht' ihanasti toisin nimin tuoksuu" -tilanteita.
Ei, "P" on selvästi ongelma. P… Peenis… Piipii.
Sitä on pilkattu iät ajat ja oikeutetusti.
Mutta minulle se todellinen järkytyksen tavu -
on "nis".
Miten se on ollut siellä koko ajan? "Nis." Siksi kukaan ei puhu siitä tavusta.
Siksi kukaan ei sano: "Näytä se nis."
Odotahan, kun näet tämän nisin.
Nisnis? Se ei edes pääse vitsiin. Se on liian herkkä. Sitä ei voi lausua.
Ei, "kulli" on selvästi… "Kulli…"
"Kulli" on seksikäs sana.
Mutta siinä on ongelma. Sanassa "kulli" on ongelma.
Se on tavallaan epäseksikäs. Kun kutsun penistä kulliksi,
en puhu suutani puhtaaksi.
Sanon sille sen, mitä se haluaa kuulla.
Olen huolissani peniksen tunteista.
Hellittelen peniksen pikku egoa. Teen mieliksi penikselle.
Kun kutsun penistä kulliksi, en heitä sitä pois.
Se ei ole kulli, vaan kulli. Kuka on kulli? Olet kulli.
Kun kutsun sitä kulliksi, teen mieliksi.
Samoin kuin pienen veljenpoikani tai ystävän pojan kanssa.
Yksi näistä lyhyistä tyypeistä. Rakastamani henkilö ja pikkumies alhaalla.
Kun kutsun penistä kulliksi, kohtelen sitä kuin pikku veljenpoikaani.
Hän juoksee keittiöön, jossa aikuiset puhuvat, hirviönaamiossa tai jotain.
Näemme hänet, ja se on kuin "sori"…
…ja jatkamme juttua.
Koska hän ei säikäyttänyt.
Hänen kavala juonensa epäonnistui.
Pikku jalkojen ääni kuuluu, kun hän palaa, reaktio on nopeampi.
Suoraan asiaan. Ei krumeluureja, ja silti hänet palkitaan.
Rakastatko veljenpoikaasi? Tietty.
Mutta kunnioitatko häntä?
Etpä taida.
Ei, todellinen kunnioitus veljenpoikaa kohtaan ei tarkoita tätä.
Kunnioittavaa olisi: "Et säikäyttänyt, mutta uskon,
että pystyt siihen.
Yritä uudelleen."
Sama pätee peniksiin. Penistä ei kunnioiteta sanomalla:
"Kuka on kulli? Sinä olet kulli."
Sitä kunnioitettaisiin sanomalla "penis".
Jos penis on riittävä, sanan "penis" pitäisi riittää.
Jos peniksellä on mahdollisuus olla seksikäs, sen sanankin pitäisi olla.
Teoriassa se riittää.
Olen fani siinä mielessä, että palaan aina uudestaan ja uudestaan -
luotettavan kellontarkasti.
Olen kuin kirkonrotta öylätinmurun perässä maanantaiaamuna.
Se minä olen.
Nuuhkin ja toivon maistavani jumalallista.
Jos penis ei ole se vitun kulli,
tuntuu, että pitää käyttäytyä kuin se olisi sen nähden, mutta olen silti fani.
Mitä sitten odotan? Mikä penis on minulle? Mikä sen luonne on?
No,
se on herkkä.
Se reagoi.
Se nousee pystyyn tietyissä olosuhteissa.
Siksi minusta sillä on taiteilijan sielu.
Se näkee jotain, mikä kiehtoo, ja tavallaan…
Se täyttyy inspiraatiosta.
Se täyttyy.
Se täyttyy ennemmin kuin on erektiossa.
Erektio on aika arkkitehtoninen sana tapahtumaan verrattuna.
Siihen rakennukseen ei pitäisi astua. Se ei ole turvallinen.
Toisin kuin rakennus, se ei kaadu vaan kuihtuu.
Kuihtuu kuin köynnös.
Penis kukkii, kuihtuu ja kukkii taas.
Eräänlainen ikuinen kukka venyttää kohti sitä, joka hoitaa sitä,
kuin auringon lämmittämänä. Se liikkuu. Se on romanttinen hahmo,
rohkean romanttinen hahmo.
Se kerää voimansa venyäkseen -
pois muusta kehosta. Se antaa kaikkensa pyynnössään.
"Rakasta minua.
Kosketa minua, pyydän.
Kosketa minua.
Kosketan sinua, kosketa minua.
Nopeasti, minulla on vain hetki."
Ja samalla väitetään, että vulva on kukkanen.
Vulva on ruusu, ruusun terälehdet.
Arvostan näitä rinnastuksia.
He yrittävät sanoa vulvaa kauniiksi. Olen samaa mieltä.
Jos joku antaisi ruusukimpun ja yksi näyttäisi vulvaltani,
sanoisin, että joku astui sen päälle.
Se putosi, ja joku tallasi.
Hän yritti päästä todisteista eroon piilottamalla sen.
Mutta se ei katoa seinänrakoon kokonaan.
Miksi terälehdet ovat niin paksut?
Ei, vulva on kaunis, mutta se vaatii runollisemman, vinohkon katseen.
Ryhdynkö toimeen? Yritän ainakin.
Minulle vulva, minun vulvani,
on kaunis tavalla, jolla repaleinen lippu on kaunis.
Sen rispaantuneet reunat kertovat, miten ihanteet kohtasivat todellisuuden.
Minusta vulva voi olla kaunis samalla tavalla kuin hampurilainen.
Hampurilainen kaikkine täytteineen -
käärittynä ryppyiseen, rasvaiseen folioon.
Sitten se leikataan… Tykkään, kun se leikataan kääreineen.
Sitten se…
Siinä näkee eri kerrokset ja tekstuurit yhdessä.
Ja kyllä, se saattaa sotkea. Se saattaa hajota käsiin.
Mutta se kestää.
Vulva on hamppari, joka kestää.
Penis on kukka.
Penis on naisellinen ikoni, jos saan olla niin rohkea.
Ainakin se on naisellisin asia poikaystäväni kehossa.
Jos hän tulisi suihkusta ja sanoisi: "Etsi pikku nainen tästä miehestä."
Se olisi outo peli, mutta vastaus löytyisi heti.
Se ei ole olkapää.
"Näen hänet. Hän on tuossa. Susan." Nimi Susan tulisi mieleeni heti.
Hänen peniksensä on Susan, mutta ne olivat kaikki Susaneja.
Oli Susaneja, Geraldineja ja Vanessoja.
Sanonko, että penis on pikku nainen?
Jos olet sellainen tyyppi, joka ei pidä siitä, niin tarkoitan juuri sitä.
Mutta ei, se on enemmän kuin töykeät stereotypiat naisista.
Ne olivat hyviä kuvauksia peniksestä.
Jos kuvailet naisia epäreilusti, kuvailet penistä upeasti.
Ne ovat herkkiä. Ne reagoivat aina.
Ne ovat takertuvia, ne nalkuttavat, tökkivät yöllä.
"Hei. Oletko hereillä?" "Olen hereillä. Nyt olemme molemmat."
Penis on herkkä. Penis on nalkuttaja. Penis on draamakuningatar.
Äärimmäinen draamakuningatar. Ensin juhlien keskipiste,
ja yhtäkkiä se murjottaa ja retkottaa divaanilla,
eli sisäreidellä, ja odottaa, että joku huomaa,
että se on järkyttynyt.
En voi olla vihainen, koska se järjestäisi kohtauksen.
En ilmeile. Nämä ovat kasvoni.
Nämä ovat vaimosi kasvot.
Peniksen orgasmissa on tiettyä hysteerisyyttä,
kuin vuosisadanvaihteen Wienin Freudin sohvalla,
jossa oli neuroottista hysteriaa. Orgasmi, yllättävä ilmestys,
hirveä möläytys, kuin: "Tapoin isän."
Vähän Abigailia The Cruciblen oikeustalossa.
"Näin Goody Osburnin paholaisen kanssa!" Nyt se on kaikkien ongelma.
Hiukkasen äitiäni sukutapaamisissa.
Juttu tulee mieleen. Hän tajuaa, ettei pitäisi.
Sitä yrittää työntää alas, mutta vain sen sanominen helpottaa.
Hän tulee luokseni.
"Suretko lapsettomuuttasi?" Pallo on minulla.
Hänestä tuntuu paremmalta.
Annan päiväkirjan joululahjaksi, mutta minä se olen. Ei se mitään.
Ei se mitään.
Mutta ei, orgasmini ei vaikuta sinuun samalla tavalla.
Minusta orgasmissani on epäitsekästä, sankarillista,
militaristista tunnelmaa.
On kuin orgasmini sanoisi: "Juoskaa, miehet!
Heittäydyn granaatin päälle ja vaimennan räjähdystä."
Sitten räjähtävimmällä nautinnon hetkillä -
emättimen ja vulvan yhteisalue ei räjähdä.
Se kestää.
Se ilmentää maskuliinisuutta.
Tyynesti, ihanteellisesti, se vain sykkii.
Se tekee isometristä työtä, on hillitty ja vahva.
Puuhun nojaava viikinki taistelun päätyttyä.
Vain sykkii etääntyvien taistelurumpujen rytmiin.
Ei, penis on selvästi fyysisesti haavoittuvaisempi -
tapaamistamme haarovälin esineistä.
Siksi en ole koskaan ymmärtänyt, miksi se ei vetäydy kokonaan kehoon,
kun se on tehnyt sen, mitä tekee.
Pohdin aina: "Miksi näen sinut yhä?
Olet heikko. Mene kotiin.
Täällä ei ole turvallista. Sinun pitää vetäytyä.
Vetäydy, pyydän."
Joskus näen sen nukketeatterin nukkena. Se tulee ulos ja esiintyy.
Mutta esiinnyttyään se ei katoa kullisseihin.
Se vain kuolee lavan eteen -
ja roikkuu elottomana lapsia säikytellen, kun esitys jatkuu.
"Tuntuu, ettei meidän pitäisi nähdä tuota hahmoa enää."
Sitä toivoo, että joku kelaisi sen takaisin sisään.
Tai että muut nuket sisällyttäisivät sen kuoleman tarinaan.
Olen ollut tietoinen peniksen haavoittuvuudesta -
ehkä 11-vuotiaasta lähtien, kun luin lehtijuttuja,
joissa kerrottiin, kuinka miestä tyydytetään.
Siitä puhuttiin joka kuu. Etsin jutun nähdäkseni,
onko siinä mitään uutta.
Siinä oli aina ohjelista siitä, miten herkkää penistä ei saa vahingoittaa.
Muistan, että kärjen lähellä pitää varoa. Se on erittäin herkkä.
Mikään muu ruumiinosa ei ole yhtä herkkä kuin peniksen kärki.
Se on kuin: "Voi luoja."
Se on hyvin herkkä ja se on eka asia, johon törmään, kun lähestyn sitä.
Pitääkö minun laskeutua varovasti, koska se on herkin kohta?
Eikö se aarre pitäisi haudata syvemmälle linnaan?
"Kun olen ohittanut herkän kärjen, voin rentoutua, kun pääsen varteen."
Kuulostaa vahvalta, mutta alaosan ihon ohuudesta ja herkkyydestä varoiteltiin.
Laitanko silmävoidetta heikoimmalla sormellani?
Tapu-tap.
Ja sitten munat, joista riittää juttua.
Niiden kaltoinkohtelusta on loputtomasti mytologiaa,
ja kaikki on syytäsi. Sinisten kivesten legenda.
Kulttuurista vaihtelua esiintyy, ydin on sama.
Jos olet erektion aiheuttaja,
sinä vastaat aiheuttamastasi erektiosta.
Koska kello käy, ja pian nuo munat tuolla -
voivat olla siniset, enkä tiedä, mitä sitten tapahtuu.
Selvää on vain se, että nyt olet noita.
Noita, joka värjää munat sinisiksi.
Se ei ole koskaan ollut seksuaalisesti inspiroiva uhka minulle.
Sinisten munien uhka. "Joku saattaa haluta tehdä äkkiä jotain,
kuten runkata, koska muuten alhaalla on tukalat paikat."
Se tekee sinusta vauvan ja minusta äitisi seksuaalisesti,
koska minun pitää varoa, ettet sairastu, koska kasvatukseen tarvitaan kylä.
Ei, sinisten kivesten avuttomuus inhottaa minua.
Se, että kieltäytyy itsensä auttamisesta. Jos rakkoni on täysi,
en valita: "Miksei kukaan töki alavatsaan, jotta virtsa tulisi ulos."
Poistuisin itse pissaamaan.
Mutta siniset kivekset on eräänlainen:
"Ei! En tee sitä. Ei.
Ei!" Sellaista yliväsynyttä. "Ei, minä en tee sitä… Vain äiti.
Vain äiti röyhtäyttää munani."
Se on munan röyhtäyttämistä.
Jos se on totta, se pitää röyhtäyttää.
Joskus metaforani ovat liian lennokkaita, koska tykkään siitä.
Ei tämä. Tämä on täydellinen.
Hampaiden häpeäminen alkoi nuorena. Varoittelu siitä, että "jos on hampaat,
älä mene huoneeseen, jossa on penis. Se ei ole turvallista -
penikselle. Miksi asettaisit sen vaaraan? Senkin hammashirviö."
Mikä on ajatuksena? Aiotko antaa jollekulle hampaikkaan suihinoton?
Niinkö ajattelit?
Hampaikas suihinotto taitaa olla niitä Grimmin satuja.
Se oli jotenkin aika iso juttu lukiossani.
Kun ekan kerran ymmärsin käytännössä sen, että hampaani ovat vaaraksi penikselle,
olin 12-vuotiaana bestikseni luona koulun jälkeen.
Siellä olimme me 12-vuotiaat,
kaverin isosisko, joka oli 16, ja isosiskon bestis, 16.
Se suhde oli jossain täällä Vieri, Yli ja Vierissä,
ja tuntui, että siellä on joku, jolta saa oikeaa tietoa.
Tiedän jo, mitä Vieri tietää. Tieto tuli Yliltä.
Vieri, Yli ja Vierissä on diagonaalista viisautta.
"Onneksi olen täällä. Ei tarvinnut mennä tuonne."
Hän tiesi, että hänen piti opettaa, koska hän sanoi yhtäkkiä:
"Taidan näyttää, miten otetaan suihin,
koska teidän täytyy tietää, koska olen suihinottokuningatar."
Hän vain sanoi sen.
Hän otti kurkun jääkaapista, kääri sen sellofaaniin,
jottei pilannut illallista, mikä oli kiva,
ja hän alkoi esittää kurkulla.
En tiedä, kuka voi oppia katsomalla.
Se ei ikinä auta minua.
Taideopettajan maalaamisesta näkee, mitä hän opettaa.
"Olet taitava.
Siirrymmekö kankaidemme ääreen, jotta nöyryytys voi alkaa?"
Hän näyttää kurkulla, ja olen enemmän jumissa sanoissa.
"Suihinottokuningatar." Ehkä se oli sanomistapa,
koska hän vain sanoi sen ja antoi sanojensa soida.
Hän ei ilmehtinyt kertoakseen, että hän vitsaili ja mahtaili.
Ei, hän vain sanoi sen ja aloitti esityksensä.
Minulla oli kysymyksiä, joita en muuten kysynyt.
Eka olisi ollut: "Kenen mukaan?" Mutta en aio kysyä sitä.
En silmääni räpäyttänyt, kun hän sanoi sen,
koska se on yksi kohteliaisuuksista, joita voimme tarjota.
Jos toinen tekee mahdottoman?
Sanoo jotain itsestään itsevarmasti?
Jessus, anna periksi. Siis…
Äläkä paljasta sitä, mutta näytä, ettet anna toisen… Älä räpyttele vain.
Ei, älä käännä katsetta ja anna periksi.
Se on lähes mahdoton teko.
Sanon silloin tällöin nimeni ja: "Menikö oikein?"
Sellaisen sanominen vaatii itseluottamusta.
Se tuntui todelliselta itsenimitykseltä.
Se teki vaikutuksen ja hämmensi.
Olen tässä elämässä aina yrittänyt mennä kohti -
itseluottamuksen puutetta -
mahdollisesti hölmön itseluottamuksen sijaan.
Itseluottamus on hyvä idea. Kyllä, mutta siinä on riskinsä.
Pelkään, että itsevarmana saatan muuttua kahdeksi hölmöksi.
Jos pidän itsestäni, se voi tuntua hyvältä.
Entä jos olen väärässä?
Minä ja itse olemme kaksi hölmöä,
jotka onnittelevat toisiaan. "Alan paras. Ainutlaatuinen.
Olemme mahtavia."
Olo on turvallinen, jos seison kylppärin peilillä,
katson peiliin ja loukkaan peilikuvaani. "Olet hölmö." Siten, vaikka olisikin,
ainakin minä tällä puolella tunnistan hölmöt.
Sitten en ole itse kaksi hölmöä. Olen hölmö ja joku, joka tietää siitä.
Olen hölmö ja joku, joka pyytää anteeksi. Duostani puolella on arvokkuutta.
Jos jakautuu kahtia ja vihaa itseään,
puolella on arvokkuutta, eikä tarvitse uhkapelata 100 prosentilla.
Ymmärrättekö, miten itsevihan matikka on lyömätöntä?
Mutta näennäisesti itsenimitetty suihinottokuningatar, se passaa.
Tämä suihinottokuningatar sanoi pari asiaa, jotka muistan vieläkin.
Eka oli vain kylmä kommentti.
Hän sanoo: "Voit leikkiä munilla, jos haluat."
Sitten hän ei mainitse niitä enää.
"Jos haluat."
"Voit leikkiä munilla, jos haluat." Mietin sitä vieläkin.
Niillä haluaisi leikkiä kuollakseen,
mutta ei tiedä, onko lupaa, joten hän halusi kertoa,
että ne ovat kuin odotushuoneen lelut. Ole hyvä, ne ovat sinua varten.
Jos hän olisi käskenyt kutittaa munia,
olisin tiennyt, mitä tehdä, mutta että leikkiä jollain?
Leikkiä jollain? Se on intuitiivista, hajamielistä toimintaa.
Miten munilla leikkimiseen lisätään -
autenttisuutta?
Jos munaleikissäni olisi kliseisyyttä, en voisi elää. Ymmärrättekö te?
Ei kekseliäisyyttä.
Ei, se on aitoa tai ei yhtään minulle tässä elämässä.
Se on ollut periaatteeni vauvasta asti.
Olin yksi aidoimmista vauvoista osastolla.
Muut esittivät vain. Kaikki vauvat. "Katsokaa, olen vauva."
En minä. Elin vain.
Aitoa tai ei, se periaatteeni on ollut myötä- ja vastamäissä.
Voisin kertoa loputtomasti esimerkkejä siitä, että valitsen aitouden,
kun muut eivät.
Kerron esimerkin lapsuudesta. Ehkä tunnistatte itsenne.
Meidät laitettiin pelaamaan peliä, jossa tanssitaan ja opettaja sanoo "seis".
Sitten jähmetytään, ja jos heiluu, putoaa pelistä.
Näin minä lähestyin sitä peliä aitoudella.
Sanoisitko "seis", kun olen tanssinut hetken?
Kiitos. Hyvä. Vain sinä.
Nyt pelaan sitä peliä.
Seis! -Tuo oli aito jähmettyminen.
Tein parhaani jähmettyäkseni asentoon, jossa olin.
Joskus… Joo, tuo ei ollut jännää.
Joskus toinen lapsi teki näin.
Tekisitkö sen uudelleen? Kiitos.
Jähmety.
Sellaiset lapset inhottavat minua.
Se on syvästi epäaitoa.
Ei, se ei ole jähmettyminen. Et jähmettynyt asentoosi.
Et tosiaan.
Ja missä nuo liikkeet olivat tanssin aikana?
Ei missään.
Vasta nyt, kun olemme tylsästi, aidosti pysähdyksissä,
nyt sinä olet iso mies. En pidä siitä.
En pidä siitä päivieni loppuun saakka. Kerron kaikille.
Kerron tämän, jotta tietäisitte ja ymmärtäisitte,
että pakotan itseni noudattamaan samaa julmaa aitousstandardia.
Huomaan kysyväni:
"Miten voisin leikkiä munilla aidosti?"
Tiedän, mitä tekisin, jos kaksi klementiiniä olisi pussissa -
ja odottelisin bussia.
Tekisin näin.
Sitä ei tarvitsisi miettiä. Se olisi epätietoista leikkiä.
Leikkisin myötäpäivään. En suunniteltuani, vaan niin se menisi.
Jossain vaiheessa energia alkaisi kasvaa. Voisimmeko saada vielä yhden kierroksen?
Joo. Tiedän, että on aika.
Sitten se pyörisi toiseen suuntaan. Tätä varten teimme töitä.
Erinomaista! Henki nousee vastapäiväiseen galaksiin.
Mutta en tee sitä munilla.
En pyörittäisi niitä astettakaan. Ne tietäisivät, mitä toivoin.
Se mielihalu ei ole syytäni. Munien anatomia haastaa meitä.
Uskon, että munasäkin kaula on juuri niin pitkä,
että sen olemassaolo herättää kysymyksen siitä,
pyörisikö se 12:n ohi.
Niin tyydyttävää, jos se pyörii edes kerran ja palaa heti.
En osaa leikkiä munilla.
Ajattelin sitä liikaa joidenkin mielestä. En usko siihen.
En halua näyttää siltä, että pelkään koskea muniin.
Haluaisitteko tietää, mitä olen tehnyt,
kun kyse on munista historiallisesti ja nyt?
Nostan niitä 2,5 senttiä.
Se on pieni nosto, ei kovin seksikäs, mutta minulle ei saa suuttua, kun autan.
Autan keventämään painovoiman taakkaa hetken ajan tässä elämässä.
Jos se ei ole minkään arvoista, en tiedä, mikä on. Se tuntuu heikolta.
Olen kuin harjoittelija, joka yrittää nostaa arvoaan.
Joka ei odota, että pyydetään. Se on kamala tunne.
Sitä haluaa auttaa, mutta keinoja ei ole. Samalta tuntuu,
jos yritän auttaa ryhmää siirtämään jotain raskasta,
kuten piknikpöytää.
Tulen liian myöhään. Paino on jo jaettu muiden kantajien kesken.
Sitä vain juoksee mukana. Ei kanna mitään. Se ei onnistu.
Pahinta ovat vitsit matkalla. "Pääsinkin helpolla.
Te teettekin kaiken työn."
En osallistu.
Jos löydän itseni siitä tilanteesta, lähden pois.
"Kiitos teille, mutta en kestä tätä valhetta."
Sama munien kanssa. Tämän eleen vaimeus nöyryyttää minua,
joten lasken ja laitan käteni pois, ja sitä olen tehnyt jo jonkin aikaa.
Toinen asia, jonka suihinottokuningatar sanoi,
ja tämä lienee hänen filosofiansa, koska niin hän päätti oppitunnin,
oli: "Muistakaa, että kaiken kaikkiaan, kun on kyse suihinotosta,
ei voi mokata,
koska hän on iloinen, kun saa olla siinä."
Eikö olekin kaunista?
Pidin siitä.
Ymmärsin sen. Hän lausui: "Ei tekniikalla ole väliä,
vaan asenteella." Se rauhoitti minua.
Sitten hän sanoo: "Kunhan et pure munaa irti."
Olin, että: "Öö.
Ennen kuin siirrymme toiseen aiheeseen, onko se totta? Voisiko sen puraista irti?"
Hän sanoi: "Et koskaan purisi sitä irti."
"Ei, sanoin, että voisinko purra sen irti?"
Jos se olisi tavoitteeni, onko minulla siihen tarvittava koneisto?
Jos "voisin" purra kalun irti, "olisi" ei olisi monen kirjaimen päässä.
Se on lähellä, varsinkin jos se huolettaa.
Jos pelkään sitä: "Älä pure tätä kalua irti.
Mitä emme halua tehdä? Purra kalua irti. Vielä kerran! Pure tämä kalu irti."
Niin minä purisin sen irti.
Haluan tietää, olisiko minusta siihen.
Jos kalloni, leukani, hampaani löydettäisiin -
pellolta 200 vuoden päästä,
voisiko niitä käyttää hätätapauksessa asenna -
tarkalleen ottaen,
jos on purtava kalu irti? Eli voivatko nämä luut -
puraista halki -
peniksen luun?
Hän vastasi näin: "Tiedäthän, ettei siellä ole luuta?" Uskon, että tiesin.
Uskon tienneeni.
Syyttäisittekö tyttöä, joka unohti sen hetkeksi?
Syyttäisittekö tyttöä, joka unohtaa, ettei penisluuta ole,
kun hänet kasvatettiin termeillä kuten "seisokki"?
"Kivikova seisokki."
Kun siellä ei ole luuta, ja mitä siellä on ei kovimmillaankaan ole kivikova.
Ei kivikova.
Se ei ole koskaan ollut kivikova.
Kovimmillaankaan ei kivikova.
Ei. Kivillä on tiettyjä ominaisuuksia.
En ole geologi, mutta penis-paperi-sakset-peliä ei voi pelata.
Kukaan ei valitsisi penistä. Se ei korvaa kiveä.
Ei voi valita saksia, ei paperia. Se menisi 50-50, eikä kukaan pelaisi.
Kivi on kielellisesti jotain, joka lyö.
"Voi luoja, minua lyötiin kivellä."
Peniksellä läpsäytetään, vaikka mitä kävisi.
Se putoaa taivaalta jotenkin läpsäyttävästi.
Kivi on kuin: "Voi luoja!"
Penis tavallaan…
Se on enemmänkin henki.
"Tunnetko, kuinka kova olen?
Kuinka kivikova tämä seisokki on?"
Sanon, että: "En.
En tunne.
Tiedän, mitä tarkoitat.
Tunnistan peniksesi muutoksen, johon viittaat, ja olen iloinen."
Jos se on niin kivikova, miksi hampaani ovat vaaraksi sille?
Eikö minun pitäisi pelätä, että lohkaisen hampaani -
kivikovaan seisokkiisi?
Hammaslääkärini ei uskoisi sitä tarinaa.
Ei.
Se ei ole kivikova. Kuvitelkaa mielikseni kivikovin seisokki.
Viekää se mielessänne hienoon ravintolaan. Lautasella juuriselleripyreetä.
Päälle kastike, pinaattia lisukkeena, persiljaa.
Maista, ja sanot varmasti: "Murein pala lihaa, jonka olen syönyt."
Kokki paikalle. "Se putosi luusta."
Kokin pitää muistuttaa, ettei luuta ole. Se on luuton pala.
Se on kova kuin pussi verta on kova. Se on jäykkää lihaa, kuten nänni.
Se ei ole kivikova.
Jos kengässäni olisi kivi,
pysähtyisin riisumaan kenkäni -
ja ravistaisin sen ulos. Jos siellä olisi pieni kivikova seisokki, menisin kotiin.
Ei. Ja muuten, Washington-monumentti ei ole fallinen.
Ei ole. Se on seissyt 175 vuotta.
Tiedättekö, mitä kivi ei tee? Lakkaa olemasta yhtäkkiä kivi.
Selvennän vähän. Ehkä olen aika kirjaimellinen.
Ymmärrän.
Kivikova seisokki. Se on kuvailevaa kieltä. Se on kielikuva.
Se on kirjallisuuden kieltä, ei ehkä parasta,
mutta sitä se on. En erityisemmin välitä siitä.
Kaiken penis-kielen tarkoitus -
on tehdä siitä kullimainen.
Se kiinnittää taas huomioni peniksen herkkään luonteeseen.
Kivikova seisokki, anakonda, penis käärmeenä.
Sitä verrataan aina käärmeeseen.
Penis ei ole käärme.
Ei, käärmeillä on aika varmasti tarkat aistit -
ja ne ovat aina ajan tasalla.
Ne iskevät tarkasti.
Minun on aina pitänyt ohjata penis perille.
Enkä nyt valita. Ohjaan sitä paljon mieluummin itse.
On se parempi kuin: "Kato, äiti. Ei käsiä. Löydän sen.
Älä auta!
Kokeilisinko taas samaa kohtaa ja kulmaa? Mutta kovempaa."
"Teit sen. Onnistuit tunkemaan sisään oudossa kulmassa.
Raahasit puolet minusta sisälleni."
Kuin kun riisuu takin ja hiha menee samalla väärin päin.
Nyt minun on selviteltävä sitä,
palattava urille samalla kun esitän, että en tee niin.
Yritän yhdistää silkkiset sisäosat, en villaisia ulkoisia.
Sana "tunkeutua" kuvaa sitä, mitä peniksen ja minun välillä tapahtuu.
Aina kun tunkeudutaan, tunkeudutaan vihollisen alueelle.
Olet vieras kotonani.
Kutsuin sinut sisään, ja tein siitä mukavaa.
Jos etsii sanaa "tunkeutua" sanakirjasta -
tai suosikistani, käsitesanakirjasta.
Tykkään siitä. Pidän siitä, että se puhuu heti muista sanoista.
Yksikään ei ole täydellinen. Kansan sanakirja, kuten aina sanon.
Eka synonyymi "tunkeutumiselle" on "puhkaisu",
mutta ei siinä puhkaista. Tämä on toimiva käytävä, on ollut jo hetken.
Et ollut nauhanleikkuussa. Paikka on ollut toiminnassa jo tovin.
En väitä, että se on suuri sisäänkäynti, josta voi lompsia sisään.
Ei.
Tämän emätinkanavan seinät ovat tasaiset, kyllä näin on.
Mutta hanskan seinät ovat tasaiset.
Kun käden laittaa hanskaan, ei sanota: "Tunkeuduin hanskaan."
Hanskojen pukemisesta ei edes puhuta.
Jos ei pidä tunkeutumisesta, tiedän toisen vaihtoehdon.
"Työntyä" tai kirjaimellisesti "työntyä sisään".
"Voi, se hetki.
Se hetki, kun työnnyit sisääni,
maailmani muuttui -
ja minä sen mukana." Ei, minuun ei ole työnnytty.
Ei, se on mittakaavakysymys.
Jos vartaloni olisi rakennus.
Jos vartaloni olisi kauppa, kuten Target,
ja jos joku työntyisi Targetiin kuin minuun,
hän ei olisi kulkenut toisista lasiovista.
Hän ei voi sanoa, että kävi Targetissa tänään.
Hän vetelehti oviaukossa -
ja availi ja sulki ovia, lähinnä availi ja sulki ovia.
Hän oli ongelma Targetin parkkipaikalla -
tänään.
Tunkeudu, työnny minuun. Asensi putkea. Sen kuulin collegessa.
"Asensin putkea," ja penis on muka se putki.
Nuori mies, sinäkö putkimies? Et ole putkennut mitään tässä elämässä.
Tiedän sen. Olet taloustietelijä, ja olen vihannut sinua jo tovin.
Tukehdu siihen, narttu.
Tukehdu tähän paksuun kaluun. Haluan kuulla, kun…
Sitäkö haluat? Pelkoa ja paniikkia silmissäni?
Pelkään tukehtumista. Se on suurimpia pelkojani. Ei penikseen.
En ole pelännyt tukehtua penikseen,
koska tukehtumisvaaraa ei ole. Se on kiinni.
Tukehdun siihen. Tukehdun tuohon kulliin.
Hetkinen.
Olen täysin turvassa.
Kuolema on täällä.
Yritämme elää pitkään pitämällä huolta itsestämme -
ja tekemällä hyviä päätöksiä.
Kukaan ei tunkisi purkkapalloa kurkkuun.
Kukaan ei kurlaisi purkkaa kurkussa. Se on todellinen riski. Ei.
Lapsen purkka on isompi uhka kuin kulli.
En ollut aina tällainen.
Tällainen: "Mitä kullistasi?"
Ei kukaan aloita näin ja tunne tarvetta tehdä tätä.
Ei, ennen pelkäsin.
Kun yritin ottaa ekaa kertaa suihin, epäonnistuin surkeasti.
Peräännyin viime sekunnilla, koska tajusin,
mikä siinä on olennainen ongelma, vaikka olosuhteet olivat täydelliset.
Olin 16-vuotias, ja poikaystäväni oli vuoden vanhempi.
Poikaystävä makasi sängyllä kuin pöydälle huumattu potilas,
jonka vartalo on hidasta sumua.
Hän on sängyllä jonkun vierashuoneessa, jonkun valmiissa kellarissa.
Tykkään juuri rempatun kellarin tuoksusta.
Tuoreen maton kaasut. Perhe tekee sen. Kellari on valmis. Seuraavaksi terassi?
En voi kuvitella, mutta tiedän, että siitä tulee niin helvetin kaunis.
Hän on sängyllä tässä valmiissa kellarissa.
Jonkun bileet ovat yläkerrassa. Jonkun vanhemmat eivät ole kotona.
Välillämme on monta kerrosta.
Oma kotini, omat vanhempani.
Tämän lähemmäs suihinottoa tyhjiössä ei pääse.
Etenen siis -
torsoa alaspäin.
Ja mitä kaikkea siihen liittyykään:
"Pystyykö hän siihen?"
Epävarmuutta koko juttu. Ehkä olin liian hidas, liian nöyrä,
vauhti ja itsevarmuus eivät riittäneet, ja kun pääsen perille, epäröin.
En tee sitä. Leijun sen ympärillä.
Se on sääli, koska haluan tehdä sen.
Jotkut sanoisivat: "Et halunnut tehdä sitä oikeasti,
muuten tekisit sen."
No siis niin. En ole koskaan leijunut ranskiksen lähellä.
Kun tunnistan halun, romahdan sen läpi ranskiksen syömällä,
mutta halusin tehdä sen. Halusin tehdä sen, ja sekin on totta.
Tässä vaiheessa elämääni minut heitettiin usein kirjakauppaan.
Olin siellä tuntikaupalla ja luin kaikenlaista,
mukaan lukien lainauskirjoja, lainauskokoelmia.
Lukitsin polveni ja pikaluin niitä imeäkseni ikiaikaista viisautta.
Kun niitä kirjoja pikalukee, huomaa tiettyjä teemoja.
"Nuoriso hukataan nuoriin."
Kuulen teidät, menneisyyden äänet. En tee niin. En.
Aion juoda spermaa.
Juon spermaa heinäkuun nurmella,
kuunvalossa, ja teen sen heti kun voin. Sellaista kirjakauppa opettaa.
Jos on nuori, ahne lukija, niillä sivuilla on paljon intohimoa.
Niin monta elämää, ja tunnen,
että elämäni voi olla vain yksi kirja. Haluan aloittaa sen jo.
Mutta olen siellä, enkä aloita sitä.
Miksi? Siksikö, että tunnen oloni yksinäiseksi suuren tehtäväni kanssa.
En oikeastaan. Tunnen, kuinka koko maahockeyjoukkue tukee minua.
He heittivät minut niihin bileisiin antamaan juuri tämän poskihoidon.
Olin ryhmähenkeä rakentamassa joukkueen pyjamabileissä,
ja vanhemmat tytöt, poikaystäväni kaverit, kai he huolehtivat hänestä ja minusta.
He sanoivat: "Et ole kuulemma vielä ottanut suihin.
Miksi? Siksikö, että pelkäät?
Ei tarvitse pelätä. Se pitää vain hoitaa alta pois.
Sitten olet tehnyt sen.
Feikkaat vain kunnes osaat…"
"Hieno neuvo," sanoin minä. "Kiitos.
Kun näen hänet, teen niin. Teen sen."
"Se voi olla nyt. Hän on viiden minuutin päässä.
Meillä on auto. Tässä on olut." Join hädin tuskin neljä kulausta.
Olen cocktailnainen. En tiennyt sitä vielä.
He veivät minut autolle ja huusivat: "Ota suihin."
Saattaa kuulostaa vertaispaineelta.
En kokenut sitä niin. Koin heidän painostuksensa tukena,
koska olin Tony Robbinsin lukija.
Tiesin, että jos tavoitteistaan kertoo, ne saavuttaa todennäköisemmin.
On otettava vastuu.
Kuuntelin Personal Power -sarjan kutosluokalla, kaikki 48 kasettia.
Seiskalla luin Awaken the Giant Withinin.
Lukiossa valmistauduin preli-SAT-kokeeseen Giantilla.
Ei siihen voi valmistautua,
mutta voi purkaa negatiivisia rajoittavia uskomuksia,
jotka voivat vaikuttaa arvosanaan.
Kapteeni heittää minut bileisiin, joissa poikaystäväni on.
Hän jutustelee rehellisesti matkalla. "Mikset ole ottanut suihin?"
Sanoin: "Olen ensisijaisesti huolissani hampaista.
En ymmärrä, minne ne menevät. Niitä on kaikkialla.
Tiedäthän, ettei siellä ole luuta?" Sen hän jo tiesikin.
"Älä huolehdi hampaista. Suihin otetaan niin,
että suunympärys liukastetaan nenästä alaspäin -
huulirasvalla tai vaseliinilla, millä haluat.
Sitten kiedot huulet hampaittesi ympärille ja hymyilet.
Vedät huulet kireiksi…
Sitten se liukuu turvallisesti. Hymyile vain."
Jotkut teistä ajattelevat: "Niinpä niin.
Taidamme tietää, mikä suihinotto on, muru. Jatka."
Se voi olla viisi tai 95 % teistä. Sääntöjä ei ole.
Hän sanoi: "Ymmärrätkö?"
"Kyllä. Kiitos, ratkaisit sen." Näin oli. Mutta se oli kuin huono reittiopastus.
Neuvoja on melko varmasti väärässä, mutta on odotettava, että hän katoaa,
ennen kuin kysyy toiselta, koska juttu luisti.
Sitä on siis kohtelias ja yhä yksin tienpenkassa…
Jokin minussa, kun hän sanoi…
Jokin sanoi,
että…
Ei voi olla.
Tämä rasvattu Muppetti.
Ei suihinotto voi olla sellainen.
Että se edes on juttu, että sillä on nimi, joka on kestänyt ajan hammasta -
ja joku on keksinyt sen metsässä, vaikka joku huonosydäminen luolaihminen,
joka oli intohimoinen. Muut liikkeet eivät välittäneet sitä.
He improvisoivat. "Mikä on hulluinta… Odota!
Mikä on hulluinta, mitä voin tehdä?" He miettivät ja sitten tiesivät.
He tiesivät, mitä heillä oli.
Kuin ikkunallinen kirjekuori. Simppeli, tyylikäs.
Olisitteko keksineet sen? Tiedätteko ne?
Osoite kirjeeseen, joka laitetaan kuoreen. Siinä ei tarvita osoitetta -
ikkunan ansiosta.
Ennen kuin joku keksi sen, kukaan ei keksinyt sitä.
Sama juttu suihinoton kanssa. "Mikä on hulluinta, mitä voin tehdä?
Miten ilmaisen intensiteettiä?" He tiesivät, mitä heillä oli.
Se oli riski, mutta he ottivat sen.
Sellaista neroutta ei voi liioitella.
Vaikuttaa siltä, että jotta suihinotto olisi syntynyt spontaanisti,
sen ei pitäisi vaatia näppäriä hätäratkaisuja.
Pikku niksejä ja Body Shopin kiivihuulirasvani haaskausta.
Sen pitäisi vain toimia.
Siinä pitäisi olla sisäistä runoutta. Haluan tehdä sen niin.
Kuin olisin keksinyt sen. Sille ei ollut sanaa. Kirjapainoa edeltävää arvokkuutta.
Aitoutta. Aitoa tai ei mitään.
Mutta olen siellä, enkä tee sitä.
Silloin tajuan asian keskeisen ongelman.
Ekoina hetkinä en pärjäisi hyvin.
En ollut tehnyt sitä. Okei. Se ei ole ongelma.
Ongelma on, että kun teen sitä huonosti,
en voi ilmaista hänelle, että tiedän tekeväni sitä huonosti.
Koska suuni on täynnä sukuelimiä.
Ymmärrättekö, että suihinotto poistaa selostuskyvyn.
Estää tilanteen selittämisen, kontekstin lisäämisen, pienen vitsailun.
Tietoisuutta ei voi kommunikoida.
Tärkeintä on aina tietoisuuden kommunikointi.
Minua ei haittaa olla hölmö tässä elämässä.
Kunhan voin kertoa teille,
että minäkin kuulen, kuinka hattuni kellot helkkäävät.
Ding dong.
Kyllä, minäkin kuulen ne.
"Et uskoisi, minä ompelin ne. Teen omat asuni -
ja tuumasin, että ne olisivat jännät."
Jos minulla olisi toinen suu, kaikki olisi huikeaa.
Se ei olisi mitään. Yksi suu suihinottoon,
toinen sanoisi: "Odota.
Tämä ei tietenkään ole vielä se.
Yritän vain päästä asentoon, jossa… Vau, hampaani raapaisi jo.
Tunsit sen selvästikin.
Olemme tietoisia ongelmasta -
ja etsimme ratkaisua. Arvostamme kärsivällisyyttäsi -
tänä päivänä." Mutta ei.
Sanoja ei ole, on vain typerät silmät. Vain…
Vain ratkaisua kehittelevän typerät silmät.
Se typerä työssäoppimisen katse.
Vihaan sitä katsetta.
Ei arvokkuutta, vain keskittymistä.
Vilpittömiä sopeutumisen hetkiä yllätyksen keskellä. Ei.
Ei. Ei arvokkuutta. Ei sanoja. Ei arvokkuutta.
Ei sanoja, en keksi ratkaisua. En tiedä, mitä tehdä.
Niinpä alan palata takaisin torsoa pitkin -
niin nöyrästi ja heikosti kuin tulinkin.
Pääsen kasvojen kohdalle ja haluan tehdä jotain.
Joukkueeni luottaa minuun.
Ja ennen kaikkea kirjakauppa. Haluan aloittaa tämän elämän.
Hengitän syvään ja rentoudun, sillä se on se juttu.
Vastaus ilmestyy, kun on rento, ja kerrankin kyllä.
Annoin neitsyyteni hänelle.
Käsitelkää se, miten haluatte. Minusta se oli täysin nerokasta.
En ole antanut neitsyydelleni arvoa.
Miksi? Olen oma-aloitteinen. Sain sen vain tulemalla maan päälle.
En ollut ansainnut sitä.
Minulle neitsyys on aina tuntunut talon rahalta.
Sain tämän neitsyyden, ja se pitää käyttää.
Se on kuin kuponki. Kaksi kuponkia hotellin lahjapussissa.
"Kaksi neitsyyskuponkia."
Siitä tehdään iso numero, mutta en välitä siitä.
Se pitäisi käyttää ennen kuin lähtee lomakohteesta.
En murehtinut itseni säästämistä avioliittoon.
Viittasin pelkooni ja epämukavuuteeni kehossani ja omassasi.
Sinulle, rakastettu.
Ei. Jos esittelisin jotain joskus rakastetulleni,
haluaisin sen olevan kokoelma seksitaitoja ja itsevarmuutta,
jolla käyttää niitä.
Erikoinen sanasto ilmaisemaan erikoista mutta universaalia rakkauttani.
Saadakseni nämä taidot, on oltava pienempiä kokemuksia.
Niin se menee. Minun pitää saada harjoittelumontaasini.
Sitten voin laittaa sen sivuun kuin äreä prinssi, joka luopuu omaisuudestaan.
Voisin sysätä sen syrjään, ja lopulta isäni voisi antaa -
sen hääpäivänäni perheeltäni rakastetulleni.
"Perheeltämme teille. En tiedä, mitä sanoa,
mutta hän näki vaivaa tämän eteen."
En ollut huolissani puhtaudesta, siitä, että joka seksikerran myötä -
on jotenkin vähäisempi.
Kuin ihmisyyden raaputa ja nuuski -tarra.
"Pieni raapaisu tästä, nuuskaisu tuosta.
Onhan se hauskaa. Mutta mitä sitä äkkiä onkaan?
Haalistunut mansikka aurinkolaseissa. Sitäkö haluat?
Mitä sitten? Siirrämmekö sinut tarrakirjan loppuun huorasiskojesi luo?
Muistamme, mitä tapahtui isosiskolle, kauniille pirtelölle jaloilla.
Yritin lähettää hänet kesälaitumelle. Hän kuoli kengän alle hajuitta.
Hajuitta, luiskahti ja kierähti pois. Oletteko nähneet rullautunutta tarraa?"
Olin valmis olemaan sekstaava teini.
Seksi ratkaisi teknisesti sanoen ongelman.
Tykkäätkö vaatteet päällä vehtailusta, mutta farkkujen saumat ärsyttää?
Olin valmis olemaan sekstaava, purkkaa syövä teini,
joka tekee terkkaopen ylpeäksi.
Hän oli ylpeä. Aistin sen. Se tuntui hyvältä.
Muistan myös tunteneeni poikaystäväni isän ylpeyden.
Niin, poika taisi kertoa isälle,
joka käveli selvästi terhakkaammin poikansa puolesta.
Joo. Se on kuvottavaa.
Ehkä koska en pidä poikaystävän isästä hahmona. Heitä ei pitäisi olla.
Varsinkaan lukiossa.
Vaikka he ovat ihania, se on se rooli. Se ei ole heidän vikansa.
"Hei, Jacqueline. Miten koulussa menee?"
"Älä katso minua tai puhu minulle.
Ole kiltti, et näytä hyvältä.
Poikasi pääsi luokseni -
omien ansioidensa kautta. En ole sinulle velkaa."
En heilautusta, en nuuhkaisua.
Kaikille olisi parasta,
että kun kuulet autoni tulevan, katoaisit heti.
Menisit vajaasi ja tekisit, mitä teetkin siinä hirveässä vajassasi.
Jos vaikutan mielenvikaisen vihaiselta poikaystäväni isää kohtaan,
se johtuu siitä, että hän oli kusipää.
Hän oli samanlainen kuin monet muut aikuiseni.
Hän kommentoi paljon "niinku"-sanaani. Se oli pakkomielle.
"Anteeksi, Jacqueline. Kun puhut,
kuulen vain sanan 'niinku'. En osaa keskittyä muuhun."
Muutako et kuule? Vain siihenkö voit keskittyä?
Olen siis kognitiivinen harjoitus taistelussa henkistä rappeutumaa vastaan.
Se on sama sana aina uudestaan. Estä se, tee siitä valkoista kohinaa.
Tietojen huomiotta jättäminen on yksi kuudesta kognitiivisesta taidosta.
Ratkot pieniä pulmia. Lisää "Jacqueline puhuu" siihen,
jos et mene vajaasi, kuten käskin.
Se oli todella ällöttävä.
Hän käyttäytyi kuin välittäisi näin: "Ei, mutta kun…
Kun käytät sitä sanaa niin paljon,
laimennat viestisi merkitystä.
Kuulostat epä-älykkäältä."
Paksua mieheltä, joka, näin jälkikäteen,
ei koskaan sanonut mitään, mikä sai minut huomaamaan,
että hän sanoi jotain originelliä.
Hän oli huolissaan minun puheeni tehosta.
Et ymmärtänyt yhtään.
Älyni on joki.
Se on joki. Sana "niinku" on kivi,
joita pudottelen jokeen rikkoakseni virran,
jotta se ei veisi ja hukuttaisi sinua.
Sanon "niinku", koska olen reilu kaltaisiasi miehiä kohtaan,
koska et kestäisi minua.
Juuri noin.
Olet ylpeä, kun poikasi panee minua, mutta minä se panen häntä.
Hän ei työnny minuun. Minä ympäröin hänet.
Hän ei tunkeudu minuun. Syön hänet.
Pureskelen ja syljen hänet pienemmäksi, ja hän rakastaa jokaista hetkeä.
Kuten sinäkin rakastaisit, senkin sika.
Sinä sika shortseissa.
En muuten sanonut sille isälle mitään.
En voisi tehdä sitä miehelle. Kuvitelkaa hänen kasvonsa.
Hän olisi murskaantunut, murentunut. En voisi ikinä.
Mutta poika ei saanut poskihoitoa minulta. Onhan sekin jotain.
Se ei ollut isän syytä. En voinut yrittää uudelleen sen pojan kanssa,
koska hän oli nähnyt yritykseni ja pelokkaan perääntymiseni.
Jos olisin yrittänyt uudelleen,
se olisi tuntunut liikaa uudelta yritykseltä.
Hermot pettivät, kuten taitoluistelijalla. "Katsotaanpa. Onnistuvatko hypyt tänään?"
Tietoisuutta on liikaa. Ainoa vaihtoehto oli odottaa vuoden loppuun,
olla mainitsematta epäonnistumista, ja kesän lopulla lähettäisin -
hänet collegeen ja aloittaisin vikan vuoden puhtaalta pöydältä.
Niin minä tein.
Löysin uuden poikaystävän, koska tiesin, että uusiutuakseni -
tarvitsin uuden ihmisen eteeni.
Vikan vuoteni alussa hankin poikaystävän,
vein hänet vanhempieni kellariin,
joka on keskeneräinen.
Se tuntuu aidolta, raa'alta ja oikealta.
Päätän ottaa suihin ekana hengailuiltanamme -
ennen kuin hän tuntee kasvoni niin hyvin, että erottaa -
itsetuntonaamion aidosta itsetunnosta.
Lentävä lähtö seksiin.
Nopeus. Vauhti. Siinä on kyse luolaihmisen hengen ilmentämisestä.
Olen kuin en ymmärtäisi, mitä vaatteet ovat.
Suuni halussa on jotain jännää, vaikka päässäni kelaan: "Abercrombie".
Se on todella lentävä lähtö, koska tulen portaita alas.
Olen jo vauhdissa! Vanha temppu.
Se alkaa portaiden takaa, jottei alkua näe.
Olisitte olleet ylpeitä.
Juoksin näin…
Näen, että se menee täydestä, ja ennen sitä -
sanon: "Oho. Kukas se ei epäröikään? Katsokaa, kuka ei epäröi."
Se oli vain… En tiedä, miksi minä…
Sitten…
Pysähdyin taas kuin seinään. En voinut uskoa sitä.
Taas. Tämän takia en luota lentäviin lähtöihin tässä elämässä.
Ne eivät vie perille. On jatkettava juoksua.
Siksi en luota itsevarmoihin saapumisiini.
Yleisö ansaitsee jotain rentouttavaa tässä vaiheessa show'ta.
"Miten menee, kaupungintalo?
Mitä kuuluu, New York? Nouskaa ylös. Olen paras. Olette hyvissä käsissä."
Ei. Katsokaas kun… Sitten sen näkee halkeavan.
Sitten se halkeama kulkee koko show'n läpi.
Rakennan mieluummin tyhjästä.
Työntyisin mieluummin reikään. En ansaitse asua…
Pyydätte hengähdystaukoa. "Kiitos. Tuolla jaksan hetken."
En tiedä, miksi luulin, että lentävä lähtö toimisi. En ole sellainen.
Olen mennyt ponnahduslaudan päähän -
ja tavallaan kolme, kaksi, yksi, ja vetänyt takaisin -
mahdottomasti viime hetkellä.
Liikkeellä, joka on monimutkaisempi kuin sukellus.
"Pelastaja. Tyhjennä tikkaat, tulen alas. Auta, pelastaja."
Olen tyhjentänyt tuhansia tikkaita.
Minussa vain on jotain, joka tietää, että tässä elämässä -
ei ole koskaan liian myöhäistä -
kääntyä takaisin.
Olen siellä.
Mietin, että epäröimmekö taas.
Mikä on suunnitelma, kulta?
Mitä aiot tehdä? Peruutatko peräsi taas yhden vartalon yli?
Odotatko vuoden ja kokeilet taas ensi vuonna?
Uusi tyyppi collegessa vieraalla maalla?
Ei, sinun pitää tehdä se.
Et ole "tee se"-ihminen. Kuunteletko? En välitä,
poditko liikaa ja toivot toista suuta selostamaan kokemuksia.
Kaikki tietävät, että kyse on kilinästä! Tietoisuutta!
Ei, keksi keino.
Nietzsche sanoi, ettei ole keinoa, on vain keinoni.
Etsi sitten Nietzschen keino. Sitten omasi. On keksittävä keino.
Käännyin kirjallisuuden pariin. Minä…
Luin silloin Lolitaa. Niin se vain on.
Vladimir Nabokovin kieli teki vaikutuksen. Keneenpä ei?
Myönnän, että luin sitä ehkä hieman performatiivisesti.
Luin sen joka sanan, mutta nautin sen lukemisesta -
pitserioiden ikkunoissa maahockey-kiltissäni.
Vain kansi näkyi, jotta aikuiset järkyttyisivät.
"Anteeksi. Luetko venäläisiä suurmiehiä?" "Enpä usko, esikaupunkisika."
Mutta olen siellä, ja huolet ovat samat vanhat.
Ei sanoja, arvokkuutta. Näytän ja kuulostan tyhmältä,
raavin hampailla ja sanon: "Hyvä on, en voi selostaa.
Entä jos kuvittelen jonkun muun? Entä jos Nabokov selostaa?
Entä jos tämä ei ole totta, tämä on vain…
Olen vain hahmo Nabokovin kirjoittamassa novellissa.
Sitten suihinotto voisi mennä huonostikin,
mutta Nabokovin kynä saisi proosan säkenöimään."
Eikö kaikki olekin kirjallisuutta? Eikö kaikki olekin tekstiä tekstin päälle?
Kirjoissa ei mene huonosti, vain kiehtovasti.
Huonosti meno on kiehtovaa.
Se tuo tekstuuria. Niinpä mietin: "Entä jos pahin tapahtuu?
Älä mene asioiden edelle. Entä jos puraiset tämän kullin irti?
Sitten taidat asua kokoelman legendaarisimmassa tarinassa.
Jossa hän puraisee kullin irti."
Sanon: "Se ei ole totta vaan kirjallisuutta. Kaikki on tekstiä.
Kuunvalo, se ei ole parhaani. Aloita kuusta.
Kuunvalo virtaa nuoren miehen peniksen eteläpuolelle.
Ruskeahiuksinen tyttö, johon ei usein kiinnitetä huomiota,
haparoi tiensä yksinkertaisen sylinterin…"
Ja sitten teen sitä. Olen kullissa kiinni!
Kiitos.
Joistakin teistä se kuulosti liikaa dissosiaatiolta.
Emme halua sitä tytöillemme.
"Minulle ei satu asioita. Niitä sattuu hänelle. Kenelle hänelle?"
Kun menee vaikeaksi, menen aivojeni pikku huoneeseen.
Se on pieni. Katson pientä televisiota. Vain lystikkäitä juttuja.
Joskus ruutu yrittää näyttää, mitä minulle tapahtuu -
todellisessa ja hirveässä elämässäni. Etsin kaukkaria.
Ei, tämä ei ollut dissosiaatio.
Ei, minulla oli idea. Tämä oli egon transsendenssi.
Niillä on vissi ero, ja se sai minut kulliin kiinni, ja Lyyti alkoi kirjoittaa.
Kivun huutoja ei kuulunut.
Siinä vain oli sisäistä runoutta.
Kuten aina ajattelin, että pitäisikin.
Ennen kuin tajusinkaan,
hän ejakuloi siemennestettä suuhuni, kuten sanotaan, tiedätte kyllä.
Nielin sen, koska luen Tony Robbinsia enkä oio mutkia.
Tiesin aina, että nielisin sen, mutta se ei ollut neuroosien pointti.
On helppo ja vaikea tie. Valitsen vaikean tien kerätäkseni pisteitä.
Olen sellainen ysi miikka pitkän oppimäärän opinnoilla.
En kymppi plus lyhyillä aineilla.
Joo, nielen, ja käyköön, miten käy, se oli voitto.
Se oli jumalauta voitto.
Halusin kirjoittaa siitä college-esseen, mutta he eivät kestäisi sitä.
Hienostuneisuus puuttui.
Opinto-ohjaajilta, dekaaneilta, jokaiselta.
Toisin kuin teiltä.
Tiesin, mitä olin tehnyt,
ja lähdin collegeen hyvillä mielin.
Se oli jännää. Se oli tavallaan katolinen college.
Siellä oli katolilaisia neitsytpoikia rusetit kaulassa vilistämässä kaikkialle,
etsimässä seksikokemuksia bileissä.
Karkeaa, mutta en ollut sellainen. Tein läksyni lukiossa.
Olen juutalainen, joten tunsin olevani Philip Roth heidän joukossaan.
Kuin juutalainen pervo, valmis opettamaan.
Sensaatiomaista, jos onnistuu. Suosittelen.
Minulla ei ollut kiirettä poskihoitaa ketään.
Minulle se oli valloitettu juttu.
Se oli taidemuoto, jonka perusteet hallitsin, josta oli toimiva määritelmä.
Nyt sain miettiä, miten haluan järkeistää sen taidemuodon.
Kysyin suuria kysymyksiä, kuten: "Mitä suihinotto tarkoittaa?"
Voiko suihinotto olla rakkauskirje,
jos takana on tarpeeksi rakkautta?
Voiko se olla runo? Kehoni, karkea, mutta hurmioitunut kieli.
Kävin filosofian kursseilla. Se oli postmodernia ja inspiroivaa.
Ja kun lopulta törmäsin johonkuhun, josta pidin, eräänlaiseen ranskikseen,
minä vain otin suihin. En heti, mutta aika nopeasti.
Miksi en? Tätä varten kaikki työ tehtiin.
Se oli yhtä vaivatonta kuin ranskiksen syöminen. Sanasto oli valmis.
Tämä oli minun sinfoniani, ja se soi kauniisti.
Olinko pettynyt sen jälkeen? En tiedä. En odottanut kosintaa.
Se ei olisi järkyttänyt.
En odottanut sitä. Voiko suihinotto olla rakkauskirje?
Kyllä. Se ei tarkoita, että saa vastarakkautta,
eikä se haittaa, koska me tiedämme. Me taiteilijat.
Meillä on oikeus vain työhömme, ei työmme hedelmiin.
Minua ärsytti silloin lähinnä vallalla oleva eräänlainen ystäväneuvosto.
Vallalla on ajatus, että:
"Olet moderni tyttö, joten pidä hauskaa,
mutta jos todella pidät jostakusta, on edettävä hitaasti."
Hitaasti. Ei saa olla liian tavoitettavissa.
Yök.
Yök, ei.
En etene hitaasti.
Ei, se ylimielisyys on hämmästyttävää. Kuolema lähestyy.
Kuolema lähestyy. Se on yritettävä unohtaa, jotta päivästä selviää.
Itsensä pitää nähdä elämänsä sarjan päänäyttelijänä.
Hahmoani ei tapeta heti alkumetreillä.
Olen jokaisessa kohtauksessa. Hyvin menee.
Entä jos ei ole päänäyttelijä? On muitakin hahmoja.
Entä jos ei ole mukana? Jos on Steven Tanzer?
Hän on näyttelijäystäväni. Hyvin epäonnistunut.
Ei melkein yhtään roolia.
Tuo on show'n synkin lause.
Eikä se ole oikean miehen nimi.
En tekisi niin miehelle. En ikinä… Jotenkin se on pahempaa.
Loitsin Steven Tanzerin esiin joka ilta tuhotakseni hänet.
Hän elää ja kuolee, mutta toimii kuvaavana yksityiskohtana -
kerronnallisessa järkeilyssäni. Sitä kohtaloa en muille toivo.
Kuolema lähestyy, ja minulla on ajatus.
Jos luopuu muodosta, liha ja häpeä -
jäävät myös sen myötä, mutta en ole varma, jatkuuko nolous.
Miksipä ei?
Olen kiusaantunut tiettyjen kuolleiden sukulaisteni puolesta.
Suurimman osan.
Kun katson kuvia heistä, kauniita kuvia ja kehyksiä,
sellaisia, jotka ovat pianon päällä vanhempieni luona,
katson kuvia heistä enkä unohda tätä.
He näyttävät typeriltä, hölmöiltä, koska silmistä näkyy,
etteivät he tajua olevansa nyt kuolleita.
He näyttävät nuijilta.
Haluan sanoa: "Olette kuolleet."
Kun joku ottaa kuvaa, silloin täytyy yrittää -
katsoa aavistuksen tietäväisesti. Jotain sellaista…
Että jos sattuu kuolemaan ja joku katsoo, tuijotuksesta tietää,
että joku tulee pian noutamaan.
Olen collegessa ja tiedän, että kuolema lähestyy.
En ole eilisen teeren poika. Annan rakkautta -
tällä kaunopuheisella suihinotolla, jolla voin ilmaista sen.
Aion tehdä sen. Ja teenkin.
Palaan kotiin talvilomalle -
ja törmään vanhaan suihinottovoittopoikaystävään -
vikalta lukiovuodelta.
Menemme kuppilaan syödäksemme munia yöllä.
Juomme kahvimme nyt mustana. "Emme tarvitse sokeripakkauksia.
Nekö pysyvät pöydällä? Miksi lie, koska emme käytä niitä.
Juomme kahvimme nyt mustana."
Puhumme kuin vanhat inttikaverit.
Valmistumisesta on kuukausia, mutta puhumme eri näkökulmasta,
joten luonnollisesti kerron viimeisimmästä jätkästä, josta pidän.
Sanon vanhalle suihinottopoikaystävälle: "En tiedä, pitääkö poika, josta pidän,
minusta yhtä paljon kuin minä hänestä."
Poikaystävä sanoo "No, ehkä hän pelkää sinua.
Niin kuin minä. Tavallaan pelkään yhä.
En osannut rentoutua koko vikana vuotena seurassasi,
kun ekana hengailuiltanamme otit yhtäkkiä suihin."
Yhtäkkiä.
Otit suihin. Se oli ihan yhtäkkistä.
Yhtäkkisesti vain otit suihin.
Hän poksautteli poskiaan. Mietin, että jestas.
Mitä minusta tulikaan pelkoni vuoksi?
Minut sokaisi se ajatus,
että minäkin voin pelottaa toista, ja näin se kehä jatkuu.
Sitten sanoin: "Odota. Anteeksi, miten töykeää.
Et ole viaton, peloissasi oleva.
Minä olen tarinan viaton ja pelkäävä, joka voittaa pelkonsa.
Miten kehtaat ryöstää minun tarinani?
Kuinka kehtaat tehdä minusta pelottavan lutkakonnan?"
Ehkä pelotin sinä päivänä,
mutta vain Batmanin tavalla.
Batman on pelottava, mutta miten kehtaat -
olla muistamatta, että hän on vain Batman, joka oli pieni poika,
jonka vanhemmat tapettiin raa'asti teatterin ulkopuolella.
Lepakot lensivät ohi, joten hän pelkäsi lepakoita.
Hänen täytyi muuttua luolassa Batmaniksi. Batmania edelsi lepakkopelko.
Voima on pelko, joka on käännetty nurinpäin.
Ylikompensointi. Sama tarina tuhat kertaa.
Miten et näe pikkupoikaa minussa? Eikä hän tajunnut sitä.
Olin kai epätarkka.
Hän on yksi niistä, jotka eivät arvosta sitä,
kun ravintolassa havainnollistaa jotain.
Se on olennainen osa persoonallisuuttani.
Ketään ei haittaa.
Herkkua muille pöydille, kuten sanon.
Mutta hän sanoi jotain:
"Enpä tiedä, Jac."
Hän lyhensi nimeni Jaciksi osoittaakseen olevansa eri mieltä.
Tuntee, rakastaa, välittää minusta. Hän välittää Jacista.
Hän välittää Jacistaan. "Mitä tykkäät kollarista? Pidä se."
"Enpä tiedä, Jac.
Ehkä suihinotto ei ole tapa kertoa, että pitää toisesta."
Sanoin:
"Ehkä kohdallani voisi ollakin."
Uskoin yhä.
Olin vähän sekaisin, kun kävelin pois,
koska hän kuvaili sitä, millainen olin ollut -
yliopistossa jo jonkin aikaa.
Aloin pohtia, että ehkä runollisia suihinottojani -
ei oltu otettu vastaan niin vivahteikkaasti kuin ajattelin.
Palasin kouluun rikkinäisenä Philip Rothina.
Rehvakkuus, Batman poissa. En osannut olla.
Kävelin kampuksella kylmissäni,
kuljeksin sisäpihoilla ja kysyin itseltäni surullisia kysymyksiä.
"Eikö runoutesi ole vedenpitävää? Emmekö saa luoda omia merkityksiä?
Oletko sinä se lutka, joka luuli, että säännöt eivät koske häntä?"
Olisin voinut laittaa kädet North Face -fleeceni hihojen läpi,
mutta miksi, kun voi vain laahustaa muina Éponineina ympäriinsä?
Lopulta sanon: "Ei, emme tee sitä.
Emme masennu tästä." Ravistin sen pois ja naurahdin,
kunnes se tuntui luonnolliselta. "Ei. Katso itseäsi.
Katso. Päätit voittaa pelon, ja teit sen.
Olet itsevarma suihinottaja.
Kuten aina halusit.
Niin itsevarma,
että se pelottaa miehiä."
Ja joo,
huipulla on yksinäistä.
Eikö se olekin vain erinomaisuuden hinta? Todellakin.
Liityin traagisten huippuhahmojen pitkään, yksinäiseen jonoon,
ja haluaisinko muuta? En.
Tyydyn supersankariuteen, kerään fleeceni -
ja yritän pakottaa sen lentämään poissa olevassa tuulessa.
Tiedän, kuka olen.
Vuosia myöhemmin olen parikymppinen ja taas toisessa kirjakaupassa -
taas toisen poikaystävän kanssa, koska uskokaa pois, heitä tulee lisää.
Kuten tavallista, en kerro mitään erityispiirteitä -
viimeisimmästä hahmosta, koska sitten he ovat säiliöitä -
itseni löytämisessä.
Omituinen yksityiskohta? Ette saa.
"Hän vetää vetskaria hermostuneena. Hän haisi kirjoilta ja tupakalta."
Ei, he saivat suihinotot. Se riittää.
En kuvaile heitä tänä iltana, mutta tämä on viimeinen mieshahmo,
jonka saatte loitsia eloon ja pitää erillään muista -
vielä vähän pidempään.
Olen parikymppisenä kirjakaupassa poikaystäväni kanssa.
Olo kirjakaupassa on haikea. En mahda sille mitään.
Selailen Sharon Oldsia. Pohdin tyttöyden matkaani.
Ihmettelen sitä itkuisena,
joten kerron tälle poikaystävälle tämän koko tarinan.
Pirautan pienet itkut.
Koska kukaan ei liikuta minua samalla tavalla kuin minä.
Ensin liikutun, sitten liikutun liikuttumiskykyni syvyydestä.
Se lähtee sieltä. Hän ei itke. Jokainen ilmaisee tunteensa eri tavalla.
Mutta kuuleeko hän minua? Sanon:
"Pidät selviönä täydellisiä suihinottojani.
Tämä fakta on totta. Tyttöystäväni osaa ottaa suihin.
Mutta ei, se vaati töitä.
Se tuo mukanaan vastuuta." Jota opettelen yhä.
"Kuulitko Batman-osan? Se oli epätarkka…"
Jatkan, koska hänen ilmeensä on outo.
Jokin oli vialla, ja lopulta uskalsin lopettaa puhumisen ja sanoa: "Mitä?"
Hän tekee näin ja sanoo:
"Hassua, koska mukana on aika paljon hampaita."
Tuskin pystyn katsomaan teitä vieläkään.
Minä.
Kukaan ei ollut niin huolissaan hampaista kuin minä.
Kreikkalaiset olivat oikeassa. Emme voi paeta kohtaloamme.
Olin niin huolissani hampaista, eniten niistä.
Kun ne eivät olleet ongelma, uskoin oman mytologiani.
Kuin luola-ihmiset. Sisäistä runoutta. Ajatuksen ja mytologian myötä -
niissä on joka kerta enemmän hammasta.
Joka vuosi leuka on lyöty kiinni. Pari itsevarmaa millimetriä…
Samalla pidän itseäni traagisena suihinottoeksperttinä.
Tämä oli pahin painajaiseni. Olin ne hölmöt. Olin ne kaksi hölmöä.
En ollut vain joku, joka piti itsestään. Olin hampaikkaat suihinottohölmösiskot.
Polvillaan ottamassa suihin. "Alan paras, parempaa ei ole.
Miten lähden kaupungista? Auringonlaskua kohti. Taas tyytyväinen asiakas.
Jälleen tyytyväinen yhteisö."
Luoja, pieni omahyväinen hymy…
Ei, sen haluaa kieltää, mutta hän tunsi hampaat.
Mitä teen? Pyydänkö lisää palautetta, jotten nolostu?
"Anna samalla lisää rakentavaa palautetta. Tykkään oppimisesta."
Tony Robbins sanoo,
että jos oppii vastaanottamaan palautetta, voi olla jättiläinen.
Haluan ollakin, mutta kuka rikkoo toisen tarinan noin.
Meillä on vain tarinamme.
"Hampaikas suihinotto", jonka opin 14-vuotiaana,
josta ei ole puhunut omalla kielellään, heittää sen ja tuhoaa minut.
Tunnen kokeneeni vääryyttä. Tunnen sen syvästi.
Ja miksi, koska se on…
Tiedän, että katsoin häntä anteliaasti. Muutin hänen puutteensa runollisiksi.
Tykkään tehdä niin. Kyllä, hellittelen miesegoa.
Se on todellista,
tuhat asiaa päivän aikana vain jotta miehen henki vahvistuisi.
Tuhat sanomatonta asiaa, jatkuvaa valppautta.
Naurun jatkaminen tasaisesti miehen puheen taustalla -
siltä varalta, että hänen puheensa on huumoria.
Bassoraita taustalle, jotta on moduloitavaa.
Jos uoma on kuiva, nousut eivät ole uskottavia.
Olen loistava ravintoloissa, jos mies tekee virheen tilauksessaan,
tilaa tahinia taboulin sijaan ja on nyt hämmentynyt siitä,
miksi hän sai salaatinkastiketta.
"Missä tahinini on?" Mitäkö teen? Lähden mysteeriin mukaan.
"En tiedä, mitä tapahtui. Olin taas kujalla.
Olen ajattelematon. Nappaan lyhdyn mysteeriä varten."
Ainoa asia, jonka tiedän varmasti -
on, että vastaus ei ole, ettei sana ole tuttu.
D-sointu. Tarkoitan D-sointua. Olen oppinut tuhat D-sointua -
tuhannella kitaralla tuhannelta muusikkopoikaystävältä.
Osaan muodostaa D-soinnun, mutta näytä minulle taas, älykäs enkeli.
Ei siinä. Auta liikuttamaan sormiani. Auta minua tekemään musiikkia.
Se on valppautta. Se on lapsiturvallista, pehmusteiden asentamista.
Asenna ne nopeasti. Hän on melkein täällä.
Kaikki valmista? Hän on melkein täällä.
Varmistan vain, että miehen on turvallista -
taapertaa päivänsä halki -
kuin juoppo kuningas,
joka ei aavistakaan, kuinka monta kertaa hän melkein kuoli henkisesti,
mutta minä menin väliin. Siirsin kaiken pois tieltä.
Ja vain tarkkailen.
Kaikki miehet, joita olen deittaillut, joille olen tehnyt töitä,
kaikki.
Tein virheistä runoutta. Siitä pidän. Teen sen vaivattomasti.
Jos ei tee samaa minulle tämän yhden jutun kohdalla.
Jos ei tee vastapalvelusta,
jos ei löydä hampaikkaan suihinoton kauneutta,
joka on näkyvissä.
Se ei edes ole vaikeaa. Ettei romantisoi jotain,
mikä on yhtä helppo romantisoida kuin hampaikkaat suihinotot.
Eikö herralla ole silmää runoudelle?
Ei mitään aavistustakaan, mikä tekisi tästä elämästä hyvää?
Halusin puolustaa itseäni, mutta muistin, että jokainen lisäsana vie voimaa pois.
Paras puolustus on olla sanomatta mitään.
Se ei ole ollut voimani.
Voimani on aina ollut, että olen puhunut jo melko pitkään.
Voin yhtä hyvin jatkaa, jos osuisinkin oikeaan.
Rohkeutta ja uskallusta tarjota. Vähenevä tuotto.
Sanon hänelle: "Olet oikeassa.
Olet oikeassa."
Suihinotoissani on hammasta mukana.
Niin se on.
Niin on tarkoituskin.
Joo.
Koska hampaat tekevät suihinotosta suihinoton.
Joo.
Koska hampaat…
Hampaat tekevät suihinoton,
koska niin tietää olevansa suussa.
Hampaat ovat muistutus siitä, että on suussa.
Mitä suuni on, jos siinä ei ole hampaita?
Taas yksi täydellinen aukko.
Tilavampi versio jo olemassa olevista aukoista.
Toinen peräaukko, toinen emätin, toinen rasvattu tissikanava.
Taas yksi tapa puristaa kullia pehmeästi,
jotta se voi jälleen tuntea mutkatonta nautintoa.
Ei, se ei ole mielekästä tai kuumaa kuten suihinotto.
Suihinotossa on kyse jostakin muusta,
hampaista. Hampaat tekevät suihinotosta suihinoton.
Suihinoton hampaat ovat kuin siemenet vesimelonissa.
Ne estävät nautintoa olemasta liian täydellistä.
Suihinoton hampaat ovat hiekka, joka ärsyttää osteria,
joka tuottaa helmen.
Ne ovat merisuola toffeessa.
Muistatteko vuoden 2012, kun kaikki lähtivät laukalle?
Jotkut toffeeihmisistä tajusivat, että olimme tottuneet makuun liiaksi.
Jokaisen haukkuun oli lisättävä muistutus.
Jotain, joka sanoo: "Ei, makeus ei ole taattu tässä elämässä."
Ei, suihinotto on virheellinen mahdollisuus.
Se on horjuva ihmisnäytelmä.
Se on melkein huono idea.
Se melkein ei toimi, ja sitten se toimii tavalla,
jolla se toimii. Se siinä liikuttaa.
Kuin pieni kumimies murolaatikossa, se kumikaveri, joka heitetään seinälle,
johon se jää kiinni, mutta se yrittää ja epäonnistuu,
jonka myötä se näyttää ryömivän.
Siksi pidämme siitä. Siksi se on palkinto. Siksi kaivamme murojen läpi -
ennen kuin olemme ansainneet sen murojen syönnillä.
Suihinotto liikuttaa minua niin.
Mutta aivan vähintäänkin -
suihinoton hampaat ovat ne yksityis- kohdat, jotka tuovat elämään tekstuuria.
Äikänopettaja lupasi sen valaisevan yleismaailmailmallista yksityiskohdilla.
Ne ovat kylmälaukun luumut, "P":n paukaukset -
mikrofonissa, joka mittaa elämää.
Ja kahvilusikat, sumua ikkunaruudussa.
Garbon selleri, sellofaani.
Zuzun terälehdet.
Suihinoton hampaat ovat Zuzun terälehdet.
Ne kertovat, että on elossa tällä hetkellä elämää.
Nyt sitä tajuaa, että ihmeellinen on elämä.
Nyt sitä ymmärtää, että on kaupungin rikkain mies.
Suihinoton hampaat nostavat panoksia.
Ne lähettävät Susanin mahdolliseen kuolemaan.
Mutta vain uskon ja halun vuoksi -
hampaat tuovat luun luuttomalle areenalle, luuttomaan seisokkiin.
Kieli mätänee. Penis mätänee. Mutta hampaat -
pysyvät.
Hampaat tuovat vuosisadat tähän juttuun.
Pehmeä, hampaaton suihinotto on pienten mielten menninkäinen.
Hampaat takaavat, ettei suihinotto suju. Ei hölmöä johdonmukaisuutta.
Ei, pehmeä, hampaaton suihinotto -
olisi liian sopivan kokoinen.
Se olisi pyöreä tappi pyöreässä reiässä, jolloin tuntuu, että teistä tulee yhtä.
Ei. Mitä hauskaa siinä on?
Ei, olkaamme kaksi. Tuntekaamme välisemme rajat,
jotta voimme vastustaa jotain.
Ettekö ymmärrä?
Nämä hammasrivistömme ovat Romeon kiviseinät.
Nämä antavat rakkaudelle siivet, jotain tai jonkinlaisen orren.
Siksi huulirasva on pyyhittävä pois,
avattava huulemme hampaiden ympäriltä ja annettava hampaiden raapia.
Raavimme niillä.
Jos ne eivät raavi luonnostaan, teemme niin.
Miettikää haamua tai palloa.
Jos sille annettaisiin hetkeksi suu,
se ei viilaisi hampaitaan, jotta kulli sopisi tiiviimmin. Ei.
Jumalatar ei ottaisi ihmismuotoa, ellei muodon vaihtuvissa rajoissa -
olisi jotain outoa kauneutta.
Eli ei, en ottanut yhtäkkiä suihin.
Ei, se oli vierailu. Vapise kunnioituksesta, narttu.
Tietenkään…
Tietenkään minua ei nöyryytetä polvillani.
En ole allasi vaan lävitsesi, ohitsesi ja elämämme edessä -
nöyränä kunnioituksesta tätä outoa ihmisyyden tragediaa kohtaan.
Lisäkkeesi, pieni tappi,
josta juon maailmankaikkeuden.
Kehosi, muutama kömpelö lause, johon sielun loisto on huonosti käännetty,
mutta silti ymmärrän käännöksen täysin ja suoraan,
liukenen heti, ja kai minä haluan aikani kehossa,
kuten haluan aikani aaveena.
Opetus ei ole…
Haluan selventää… Opetusta ei ole.
Ainoa tavoitteeni on viihdyttää. Olen yökerhoesiintyjä.
Opetusta ei ole, eikä se ole ainakaan suihinoton säästö heille,
jotka osaavat arvostaa henkistä kunniaa.
Se tekisi tarinastani varoittavan, enkä salli sellaista. Kiitos ei.
Ei, huomioikaa arvokkuuteni. Ei. Ottakaamme suihin vapaasti.
Älkäämme katuko yhtäkään. Olkoon meillä runsaudenpula.
Säilyttäkööt väärinymmärretyt suihinotot alkuperäisen tarkoituksensa arvokkuuden.
Olkaamme me runsaudenpulan ilmentymä, kuten valtameri.
Sallikaa vielä yksi metafora.
Olkaamme kuin valtameri.
Nuoleeko valtameri vain jalkoja oppineiden miesten,
jotka jo osaavat arvostaa…
Minä tässä.
…ja ilmaista sen loistoa?
Ei, valtameri syöksyy anteliaasti -
hölmöjen, aasien, pelkureiden ja kusipäidenkin jalkoihin.
Ja se on muuttumaton. Se on yhä valtameri.
Anteeksi. Kurkotanko liikaa?
Kyllä vain.
Miksi muuten kurkottaisin ollenkaan, tiedättekö?
Eikä hän tiennyt.
Hänestä perusteluissani oli aukkoja. Ehkä osan teistäkin mielestä.
Toivottavasti, koska tiedän, että on.
Lisäsin ne tarkoituksella,
koska aukot perusteluissani ovat perusteluni suihinoton hampaat.
Voitteko uskoa sitä?
Jotenkin voitan taas.
Ja näin minä nimitän itseni,
laadin säännöt, valtaan valtaistuimen,
mutta valtakauteni hurmio -
on sen heikkoudessa.
Ja vitut. Minä olen suihinottokuningatar.
Tekstitys: Eveliina Paranko