Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫תודה. למרות…‬
‫למרות קבלת הפנים החמה שלכם,‬ ‫המסע הזה היה סיוט.‬
‫המסע מאחורי הקלעים‬ ‫ועד למיקרופון הוא תמיד כזה.‬
‫הוא מלחיץ.‬
‫כי מבחינתי, הוא מזכיר לי, למען האמת,‬
‫את המסע…‬
‫אתם יודעים,‬
‫מהפנים של מישהו,‬
‫במורד פלג הגוף העליון,‬
‫ועד לאגן שלו,‬
‫כדי למצוץ לו.‬
‫כי במשך כל הדרך, בשני המקרים,‬
‫כולם יודעים מה את מתכוונת לעשות.‬
‫אבל את עוד לא עושה את זה.‬
‫אז השאלה הזו תלויה באוויר במשך כל הדרך.‬
‫"היא מסוגלת לזה?‬
‫"היא תבצע היטב או גרוע‬ ‫את הדבר שלשמו התכנסנו?"‬
‫ואלוהים, חוסר הוודאות, הספק.‬
‫כאילו…‬
‫מרגישים את זה?‬
‫אני אדבר על המציצה לא מעט הערב.‬
‫"עד כדי טרחנות",‬ ‫אמר אחד מהמבקרים הראשונים.‬
‫לדעתי, אני עושה את זה‬ ‫באופן שישמר את כבודנו העצמי.‬
‫אם באתם עם הורה, אח או אחות, יהיה בסדר.‬
‫כבוד עצמי חשוב לי מאוד.‬
‫למשל , אני מישהי‬ ‫שמעדיפה לקרוא ל"דוגי סטייל"‬
‫"כמנהג הכלב".‬
‫אני חושבת שהתנוחה ראויה למינוח מכובד.‬
‫זו אחת מהתנוחות האציליות יותר שלנו.‬
‫לדעתי, כל תנוחה שבה מביטים בעיני בן הזוג,‬
‫כאילו אתם מתמזגים לאדם אחד,‬ ‫יש משהו לא בוגר בזה.‬
‫זה לא מרשים אותי.‬
‫בעיניי, התנוחה "כמנהג הכלב"‬ ‫מייצגת אהבה בוגרת יותר,‬
‫שבה זוג אוהבים‬ ‫יכולים להביט לעבר העתיד ביחד.‬
‫לא עצוב שאני לא מסתכלת עליו‬ ‫ולא יוצרת קשר עין איתו.‬
‫זה בעצם כמו שני חלוצים בדרכם מערבה.‬
‫ואני חייבת להשקיף לעבר האופק,‬ ‫כי אלה זמנים קשים.‬
‫אבל אני אישה חזקה.‬
‫אני יודעת שבעלי דואג לי מאחורה‬ ‫ומטפל שם בעניינים.‬
‫אני רק צריכה להישיר מבט‬ ‫כנגד הרוח ופשוט להמשיך הלאה,‬
‫בלילה המבורך הזה,‬ ‫כי האומה הצעירה שלנו תלויה בזה.‬
‫בקטע כזה.‬
‫יש לי אופי די פיוטי‬ ‫שאני מעדיפה להתריע לגביו‬
‫בתחילת המופע,‬ ‫כי אני יודעת שהוא מעיק לפעמים,‬
‫אבל אני לא שולטת בזה.‬
‫כן, כתבתי שירה בקולג'.‬
‫כמו רבים, ויתרתי על זה. זה נמאס עליי.‬
‫נמאס לי להיות מוקסמת כל הזמן.‬
‫שעות על גבי שעות,‬ ‫התערסלתי לי על אדן החלון,‬
‫והשרירים התכווצו והעיניים התייבשו‬
‫בגלל כל הקסם שסביבי.‬
‫בכל לילה ראיתי את הירח הדפוק‬ ‫כאילו זו הפעם הראשונה.‬
‫רק רציתי להתרגל לירח, אתם יודעים?‬
‫רציתי שאור הירח יהיה מובן מאליו,‬ ‫כמו שהוא לשאר הבנות.‬
‫מקווה שניצלתם בינתיים את ההזדמנות‬
‫להתרשם מהנוכחות הפיזית שלי.‬
‫זכותכם, אתם יודעים.‬
‫אני עולה לבמה, אתה באים לפה‬ ‫ויכולים להסתכל. זה בסדר,‬
‫אבל זה סיוט בעיני אינטלקטואלית כמוני.‬
‫להיות בשר ודם בכלל, למען האמת.‬
‫בתור אישה עם אידאות, במובן מסוים,‬ ‫כל דבר מהסנטר ומטה הוא מתחת לרמתי.‬
‫קשה לי לנסח את זה אחרת.‬ ‫"גפיים ופלג גוף, הנה היא."‬
‫כל זה המוני קצת.‬
‫הגוף הנשי, הגוף הנשי הזה שלי,‬
‫שק תפוחי האדמה המיניים הזה,‬
‫הציצים והתחת שמחייבים אותי‬ ‫לדין וחשבון כשאני יוצאת מהבית.‬
‫"למה הבאת אותם אם לא התכוונת לחלק לכיתה?"‬
‫אני לא יכולה להשאיר אותם בבית.‬ ‫אני לא אמכור תפו"א הערב.‬
‫לא.‬
‫לא, אני מעדיפה להסתובב על הבמה,‬ ‫כי אני יודעת איך עובד הראש שלכם.‬
‫טוב? אם אני אעמוד לאורך זמן‬ ‫ותראו משהו שמושך אתכם,‬
‫תחקקו את זה בזיכרון‬ ‫ומי יודע מה תעשו בזה אחר כך?‬
‫אני מעדיפה…‬
‫אני מעדיפה לנוע כל הזמן‬ ‫ולהישאר מטושטשת, רוב תודות.‬
‫אם תנסו לחקוק את זה בזיכרון,‬ ‫תזכרו רק צללית אפורה.‬
‫מנגנון פשוט להגנה עצמית.‬
‫לא, אני מצפה בכיליון עיניים להיפטר מהגוף,‬
‫מהבשר הזה במותי, כמובן, כשאהיה רוח רפאים.‬
‫ספציפית, אני מתה להיות רוח.‬ ‫מבחינתי, אני רוח רפאים לעתיד,‬
‫והגוף הוא גלגלי העזר‬ ‫שאני מתה כבר להיפטר מהם ולרחף לי בחופשיות.‬
‫לא לגמרי בחופשיות, כמובן. כדי להיות רוח,‬ ‫צריך להיתקע כאן, ואני אעשה מה שצריך.‬
‫אדאג לי לעניינים לא פתורים. כל מה שדרוש.‬
‫תרגילי המדיטציה שלי כרגע‬ ‫נהיו אפקטיביים מדי, אתם יודעים?‬
‫הם כבר מוצלחים מדי‬ ‫ומבחינה רוחנית, הגעתי למצב‬
‫שאם אמות, הנפש שלי תתעלה מיד‬ ‫ומיד אתמזג לי עם השלמות.‬
‫ולא בא לי. אני רוצה להתמהמה פה.‬ ‫אני רוצה להתמהמה פה בתור עצמי.‬
‫אני רוצה לרדוף בית,‬
‫ואני יודעת שזה אולי חלום נפוץ ונדוש,‬
‫אבל זה החלום שלי בכל זאת.‬
‫תארו לעצמכם שבכל ערב וערב,‬
‫אני פשוט אצפה בטלוויזיה‬ ‫מאחורי מישהו שצופה בטלוויזיה.‬
‫פשוט אתמסר להרגלי הצפייה שלו.‬
‫זו כבר תהיה מדיטציה בפני עצמה,‬
‫הוויתור שיידרש לזה.‬
‫אני רוצה להיות רוח רפאים,‬ ‫אבל אם אצליח, אני רוצה להיות רוח חזקה,‬
‫רוח מוצקה, לא כזו שמטושטשת בקצוות.‬
‫אני רוצה תנועה מלאה בקצות האצבעות.‬
‫אני רוצה להיות מוחשית ב-75 אחוז לכל הפחות.‬
‫אבל 85 אחוז לכל היותר. שתדעו שאני רוח.‬
‫אחרת, מה הטעם?‬
‫אני בעיקר לא רוצה להיות‬ ‫מין ישות כדורית כזו בסוף.‬
‫הכדורים האלה די מביישים את קהילת הרוחות.‬
‫תלוי עם מי מדברים.‬
‫אני לא יודע אם אתם צופים המון‬ ‫בתוכניות על תופעות על-טבעיות בבית, כמוני.‬
‫אני צופה בלא מעט מהן. אני אוהבת ללמוד.‬
‫אבל אם אתם לא מכירים את הכדורים,‬
‫אלה עיגולי אור קטנים ושקופים‬
‫שמופיעים מדי פעם בתמונה ואז מישהו אומר,‬
‫"סבתא רבתא דווקא באה לחתונה."‬
‫זה נחמד. דבר ממש נחמד.‬
‫אבל אנשים יורדים רצח על הכדורים.‬
‫כשמנסים לדבר על כדור בנימה טיפה רצינית,‬
‫יורדים עליך. פשוט יורדים עליך.‬
‫וזו פשוט גסות רוח.‬
‫תארו לעצמכם שאתם אותה סבתא רבתא‬ ‫ושהצלחתם לעשות את זה.‬
‫הצלחתם לגייס כוחות בעולם הבא‬
‫ולהופיע בפני המשפחה שלכם בכל צורה שהיא.‬
‫עיגול קטן, זה לא רע.‬
‫כלומר, מישהו מכם הצליח להופיע‬ ‫בדמות אחרת רק בעזרת התודעה?‬
‫אני בהחלט לא.‬
‫בצורה בסיסית ביותר.‬
‫ואז יתייחס לזה בביטול, כלאחר יד,‬
‫איזה נין שהוא בטח ספקן חובבן.‬
‫לא, לי זה לא יקרה.‬
‫לא, כולם ידעו מי נמצאת שם.‬ ‫"היי, ג'וני, זו אני."‬
‫אבל זה לא העניין.‬
‫טוב, זה כן אם תתעקשו על כך,‬ ‫ואתם תתעקשו, נכון?‬
‫לא, העניין הוא שאני מצפה כבר‬ ‫להיפטר מהגוף, מהבשר,‬
‫מהצרכים שלו, מהרצונות שלו,‬
‫כל אלה דוחים בעיניי.‬
‫רבים יגדירו אותי מסורתית‬ ‫כאישה הטרוסקסואלית,‬
‫ולא, אני לא גאה בזה.‬
‫זו השפלה לשמה בימינו.‬
‫אני יודעת מה אתם חושבים. היא יודעת לקרוא?‬
‫ואני כן יודעת, ומצד שני, איך זה ייתכן‬
‫אם אני סתם בחורה עם קוקו‬
‫שרק חושקת בזקפה הממוצעת.‬
‫אני לא מאמינה שזה קרה לי.‬
‫הגליל הפשוט הזה, הצינור המוכר הזה,‬
‫החפץ הזה שלכאורה נעדר כל ניואנסים.‬
‫המילה שאני מתחמקת ממנה‬ ‫היא כמובן "פין" והנה אמרתי אותה.‬
‫וזה שיפר לי את ההרגשה? לא.‬
‫אני לא אוהבת את המילה הזו, כרובנו.‬
‫אני אעדיף בהרבה לומר לכם את המילה "שמוק".‬
‫הרבה מכם כנראה יעדיפו אותה.‬ ‫החברים שלי בהחלט העדיפו אותה.‬
‫"שמוק" היא מילה מוצלחת ודי מכובדת.‬
‫צריך לגלגל אותה ואז לשחרר מגב הלשון,‬
‫ואז המילה מכה בכם.‬
‫והיא נגמרת בעיצור חזק, כמו שהתחילה.‬
‫"פין" סתם נפלט מצד הפה.‬
‫"פין." "סליחה, אמרת משהו?"‬
‫"אני כבר לא בטוחה, האמת.‬
‫"חשבתי על מילה והרגשתי שמשהו קורה."‬
‫אנשים אומרים,‬ ‫"בטח שלא אשתמש במילה פין בהקשר מיני,‬
‫"זה קליני מדי."‬
‫אני לא שומעת נימה קלינית במילה הזאת.‬
‫אני לא חושב שהמילה פין נשמעת הכי רפואית.‬
‫אני חושבת שהבעייתיות במילה "פין" נעוצה‬
‫באופי העדין והרגשי שלה.‬
‫אני חושבת שיש לאנשים בעיה עם המילה "פין"‬
‫כי היא מתאימה בדיוק למה שהיא מתארת.‬
‫פין.‬
‫זה נשמע כמו דופק עדין.‬
‫"פין, פין". ואני חושבת שזו הבעיה.‬
‫אני חושבת שהבעיה נעוצה גם בהברות עצמן.‬
‫אני לא חושבת שבמקרה הזה,‬ ‫זה שם מוצלח ככל השמות.‬
‫לא, ה"פי" הוא בהחלט בעיה.‬
‫פי, פיצי, פיפי.‬
‫זה מושא ללעג מאז ומתמיד, ובצדק.‬
‫אבל בעיניי, האות שהיא באמת עדינה להחריד‬
‫היא הנו"ן.‬
‫מאמינים שהיא תמיד הייתה שם?‬
‫נו"ן. לכן אף אחד לא מדבר על הסיומת הזו.‬
‫לכן אף אחד לא אומר, "תראה לי את הנו"ן".‬
‫"חכי שתראי את הנו"ן הזה."‬
‫נו"ן? אפילו לא מתבדחים על זה.‬
‫לא, זה עדין מדי ולא ניתן לביטוי.‬
‫לא, "שמוק" היא בבירור…‬
‫"שמוק".‬
‫ברור ש"שמוק" היא המילה הסקסית.‬
‫נכון? אבל יש עניין אחד.‬
‫יש לי בעיה עם המילה "שמוק",‬ ‫והיא לא נשמעת סקסית במובן מסוים.‬
‫הבעיה היא כשכאני קוראת לפין "שמוק",‬
‫אני לא באמת מתארת מה שאני רואה.‬
‫אני די אומרת לו מה שנראה לי שירצה לשמוע.‬
‫אני מתחשבת ברגשות הפין.‬
‫אני מלטפת את האגו הקטן של הפין.‬ ‫אני נחמדה אליו. כאילו,‬
‫כשאני קוראת לפין "שמוק", ולא סתם ככה,‬
‫זה לא "שמוק", זה "שמוק!"‬ ‫"מי שמוק? אתה שמוק."‬
‫אני אומרת "שמוק" כדי להיות נחמדה.‬
‫כמו שאני מתנחמדת לאחיין הקטן שלי,‬ ‫למשל, או לבן של חברה.‬
‫כשזה בחור כזה שמחולק לעליון ולתחתון,‬
‫האדם שאני אוהבת והקטנצ'יק שלמטה.‬
‫כשאני קוראת לפין "שמוק", אני מתייחסת אליו‬ ‫כמו שאני מתייחסת לאחיין הקטן שלי.‬
‫הוא ייכנס בריצה למטבח‬ ‫כשהמבוגרים משוחחים שם,‬
‫במסכת מפלצת או משהו,‬
‫ואנחנו רואים אותו ועושים,‬ ‫"סליחה, רגע. אה!"‬
‫ואז ממשיכים לשוחח.‬
‫כי הוא לא הפחיד אותנו.‬
‫הוא נכשל במתיחה הקטנה שלו.‬
‫ושומעים את הצעדים שלו…‬
‫הוא חוזר ומגיבים מהר יותר הפעם.‬
‫"אה!" וממשיכים, בלי להשקיע,‬
‫אבל זה סיפק אותו. אז…‬
‫אתם אוהבים את האחיין? בטח.‬
‫אבל אתם מכבדים אותו?‬
‫לא נראה לי.‬
‫לא, אם תכבדו את האחיין באמת,‬ ‫לא תעשו לו, "אה!"‬
‫אם תכבדו את האחיין באמת, תגידו, "מה? לא,‬ ‫לא הפחדת אותי, אבל אני מאמינה שתוכל.‬
‫"אז נסה שוב."‬
‫ומבחינתי, זה נכון גם לגבי הפין.‬ ‫אם תכבדו באמת את הפין,‬
‫לא תגידו, "מי שמוק? אתה שמוק."‬
‫כבוד אמיתי לפין הוא לומר "פין".‬
‫אם הפין מספיק בפני עצמו,‬
‫המילה "פין" תספיק, נכון?‬
‫אם לפין יש סיכוי להיות סקסי,‬ ‫אז גם למילה "פין" מגיע סיכוי כזה.‬
‫בתיאוריה, זה מספיק, נכון?‬
‫בתיאוריה, זה יספיק.‬
‫אפשר לומר שאני אוהדת שלו,‬ ‫כי אני חוזרת אליו שוב ושוב,‬
‫בקביעות מהימנה.‬
‫אני עכבר בכנסייה שמחפש פירורים‬ ‫מלחם הקודש בשני בבוקר. אני שם.‬
‫מרחרחת מסביב בתקווה שאטעם משהו שמימי.‬
‫אז אם הפין הוא לא איזה "שמוק",‬
‫ואני לא מחויבת להתייחס אליו ככה,‬
‫אבל אני עדיין באה אליו ואני עדיין אוהדת,‬
‫אז למה אני באה אליו?‬
‫מה הפין בעיניי? מה טבעו?‬
‫טוב,‬
‫הוא רך.‬
‫הוא מגיב למגע. אתם יודעים…‬
‫הוא מזדקר בתנאים מסוימים.‬
‫לכן יש לו נפש של אמן בעיניי, אתם יודעים?‬
‫הוא רואה משהו שמסקרן אותו ואז…‬
‫מתמלא בהשראה.‬
‫זו התמלאות בעיניי.‬
‫זו התמלאות בעיניי, הרבה יותר מסתם זקפה.‬
‫אני חושבת ש"זקפה"‬ ‫היא מונח קצת אדריכלי מדי למה שקורה שם.‬
‫לבניין הזה לא כדאי להיכנס.‬ ‫הוא מסוכן. הוא לא עומד בתקן.‬
‫ובשונה מבניין, הוא לא מתמוטט אלא מצטמק.‬
‫הוא נובל לו כמו צמח.‬
‫הפין פורח ונובל ושוב פורח.‬
‫מין פרח נצחי כזה‬ ‫שמתמתח לעבר מה שמזין אותו,‬
‫כאילו מחום השמש.‬
‫כאילו, זה מרגש.‬ ‫זו דמות רומנטית, רומנטית ונועזת.‬
‫הוא מגייס כוחות, אתם יודעים?‬
‫כדי להזדקר משאר הגוף.‬ ‫הוא פשוט מעז לפרוץ בתחינה נואשת.‬
‫"תאהבי אותי.‬
‫"תיגעי בי, בבקשה!‬
‫"תיגעי בי.‬
‫"אני אגע בך ואת תיגעי בי.‬
‫"מהר, יש לי רק דקה."‬
‫ובינתיים, מנסים לומר לך שהפות היא הפרח.‬
‫הפות היא ורד, עלי כותרת של ורד.‬
‫אני מעריכה את ההקבלות האלה.‬
‫הם מנסים לומר שהפות יפה, ואני מסכימה.‬
‫אבל אם מישהו ייתן לי זר ורדים‬
‫ואחד מהם ייראה כמו הפות שלי,‬
‫אני אגיד, "נראה שמישהו דרך על ורד אחד."‬
‫הוא נפל מהזר, מישהו דרך עליו,‬
‫ואז בעט אותו לתוך חור בקיר‬ ‫כדי להיפטר מהראיות.‬
‫והוא פשוט לא נדחק לגמרי לתוך החור. לא.‬
‫ולמה עלי הכותרת עבים כל כך?‬
‫לא, הפות יפה,‬
‫אבל נחוץ לה מבט מהורהר בעין פיוטית יותר.‬
‫ללכת על זה בעצמי? אני אנסה.‬
‫בעיניי, הפות… הפות שלי, אולי,‬
‫היא יפה כמו שדגל מרופט הוא יפה.‬
‫הקצוות המהוהים שלו אינם אלא זכר‬ ‫לאידאלים שנתקלו במציאות הקרה.‬
‫בעיניי, הפות יפה כמו שהמבורגר הוא יפה.‬
‫המבורגר עם תוספות ייחודיות משלו,‬
‫עטוף בנייר מקומט ושמנוני,‬
‫שאז נחתך… אני מתה על זה‬ ‫שעוטפים אותו ואז חותכים אותו.‬
‫ואז הם עושים…‬
‫ואז רואים את השכבות,‬ ‫את המרקמים השונים שנדחסו יחדיו,‬
‫וכן, הוא עלול לדלוף.‬ ‫כן, הוא עלול להתפרק לפתע,‬
‫אבל הוא מחזיק מעמד במקשה אחת.‬
‫הפות היא ההמבורגר שמחזיק מעמד.‬
‫הפין הוא הפרח.‬
‫אני אעז ואומר שהפין הוא סמל נשי.‬
‫לכל הפחות,‬ ‫זה הדבר הכי נשי בגוף של החבר שלי.‬
‫אם החבר שלי יצא מהמקלחת ויגיד,‬
‫"מהר, תאתרי אישה קטנה על הגבר הזה."‬
‫זה יהיה משחק מוזר,‬ ‫אבל תהיה לי תשובה מידית.‬
‫זו לא הכתף.‬
‫אני אגיד, "אני רואה אותה. הנה היא. סוזן."‬ ‫השם סוזן מיד יצוץ לי בראש.‬
‫הפין שלו הוא סוזן, אבל בדיעבד,‬ ‫כולם היו "סוזן" בעיניי.‬
‫הם היו "סוזן" ו"ג'רלדין" ו"ונסה".‬
‫האם אני אומרת שהפין הוא אישה קטנה?‬
‫טוב, אם אתם מסוג הגברים‬ ‫שזה ממש מעליב אותם,‬
‫אז כן, זה בדיוק מה שאני אומרת.‬
‫אבל לא, זה מקביל יותר‬ ‫לסטראוטיפים מעליבים שמיוחסים לנשים.‬
‫כולם התאימו גם לפין במשך כל הזמן הזה.‬
‫אם תתארו אישה באופן מעליב,‬ ‫בטח תיארתם בול את הפין כרגע.‬
‫הן כאלה רגישות ומגיבות לכל דבר.‬
‫הן תלותיות ומנג'סות‬ ‫ומציקות לך באמצע הלילה.‬
‫"היי, אתה ער?‬
‫"אני ערה. אז נראה ששנינו כבר ערים."‬
‫הפין הוא הרגיש. הפין הוא הניג'ס.‬
‫הפין הוא הדרמה קווין.‬
‫הוא הדרמה קווין האולטימטיבית‬ ‫שברגע אחד היא מסמר הערב,‬
‫ופתאום היא צונחת בעגמומיות על ספת ההסבה,‬
‫שהיא פנים הירך, ורק מחכה שמישהו ישים לב‬
‫שלמען האמת, היא מצוברחת.‬
‫אי אפשר להתעצבן עליה.‬ ‫היא לא תתפרץ, רק תפרוש משם.‬
‫"אני לא עושה פרצוף. זה הפרצוף הרגיל שלי.‬
‫"זה הפרצוף שהתחתנת איתו."‬
‫לאורגזמה של הפין יש אופי די היסטרי,‬
‫במובן המיושן של ספת פרויד‬ ‫בווינה בתחילת המאה ה-20,‬
‫נוירוזה היסטרית אמיתית.‬
‫אורגזמה שהיא מין הצהרה פתאומית,‬
‫פליטה מחרידה בסגנון "אני הרגתי את אבא".‬
‫קצת כמו אביגיל בבית המשפט ב"ציד המכשפות".‬
‫"ראיתי את גודי אוסבורן עם השטן!"‬ ‫ועכשיו כולם צריכים להתמודד עם זה.‬
‫ושמץ מאימא שלי במפגש משפחתי.‬
‫היא שוקלת להגיד משהו ואז מבינה שלא כדאי,‬
‫ואז היא מנסה להימנע מזה,‬ ‫אבל יוקל לה רק אם תגיד את זה וזהו,‬
‫ואני רואה אותה מתקרבת.‬
‫"עצוב לך שאין לך ילדים?" וזה נפלט עליי.‬
‫וזה משפר לה את ההרגשה, וזה בסדר גמור.‬
‫אני קונה לה יומן בכל שנה לחג המולד,‬ ‫אבל אני היומן. וזה בסדר.‬
‫זה בסדר.‬
‫אבל לא, אני חושבת שהאורגזמה שלי‬ ‫לא מתפרצת עליכם באותה מידה.‬
‫אני חושבת שלאורגזמה שלי‬ ‫יש אופי נאצל והרואי יותר,‬
‫בקטע צבאי, למען האמת.‬
‫אני חושבת שהאורגזמה שלי‬ ‫היא בקטע של "חבר'ה, רוצו!‬
‫"אני אפול על הרימון‬ ‫והגוף שלי יספוג את ההדף."‬
‫ואז, ברגעי העונג המפוצצים ביותר,‬
‫כל המבנה הזה של הפות והנרתיק לא מתפוצץ.‬
‫הוא מחזיק מעמד.‬
‫הוא מחזיק מעמד. התגלמות הגבריות.‬
‫הוא סטואי ואידאלי. הוא רק פועם.‬
‫כמו אימון איזומטרי, ממוקד וחזק.‬
‫כמו ויקינג שנשען על עץ לאחר הקרב.‬
‫רק פועם לפי קצב תופי הקרב שנחלש לאיטו.‬
‫לא, אין ספק שהפין‬ ‫הוא הפגיע ביותר מבחינה פיזית‬
‫מבין כל איברי המפשעה שניתקל בהם.‬
‫לכן לא הבנתי מעולם‬ ‫למה הוא לא נסוג לגמרי לתוך הגוף‬
‫כשהוא מסיים לעשות מה שהוא עושה.‬
‫אני תמיד חושבת, "למה אני עדיין רואה אותך?‬
‫"אתה חלש. אתה צריך ללכת הביתה.‬
‫"אתה בסכנה כאן, במצבך. אתה צריך לסגת.‬
‫"נא לסגת. לסגת."‬
‫לפעמים הוא כמו בובה במופע בובות בעיניי.‬
‫הוא יוצא ועושה את שלו,‬ ‫אבל כשהקטע שלו נגמר,‬
‫הוא לא נעלם מאחורי תיאטרון הבובות.‬
‫הבובה הזו מתפגרת בקדמת הבמה,‬
‫משתלשלת שם ללא רוח חיים ומפחידה את הילדים‬
‫בזמן שהמופע נמשך.‬
‫ואנחנו אומרים, "לא נראה לי‬ ‫שאמורים לראות יותר את הדמות הזו."‬
‫ופשוט מקווים שמישהו ימשוך אותה בחזרה,‬
‫או שהבובות האחרות ישלבו את מותה בעלילה.‬
‫הפגיעות של הפין היא משהו‬ ‫שאני מודעת לו מזה כמה זמן.‬
‫מאז גיל 11 בערך,‬ ‫כשהתחלתי לקרוא מגזינים כאלה‬
‫שבשער יש שמות של כתבות‬ ‫כמו "איך לספק את הגבר שלך".‬
‫פרסמו ידיעה מרעישה כזו בכל חודש‬ ‫ודפדפתי לכתבה כדי לבדוק אם יש חדש.‬
‫וזה תמיד הסתכם ברשימת הנחיות‬
‫שימנעו ממך לפצוע את הפין הרגיש.‬ ‫אתם יודעים?‬
‫אני זוכרת במפורש ש"צריך להיזהר ליד הקצה".‬
‫שהוא רגיש ביותר.‬
‫אי אפשר לדמיין אף חלק בגוף‬ ‫שהוא רגיש כמו קצה הפין,‬
‫ואת חושבת, "אלוהים אדירים".‬
‫אז נראה שהוא ממש רגיש,‬
‫וזה הדבר הראשון שאתקל בו, כשאגש לפין.‬
‫אני צריכה לנחות בעדינות‬ ‫כי זה החלק הכי רגיש?‬
‫לא כדאי לטמון את האוצר הזה‬ ‫במקום עמוק יותר בארמון?‬
‫חשבתי, "בסדר, ברגע שאצלח‬ ‫את מכשול הקצה הרגיש,‬
‫"בטח אוכל להירגע כשאגיע למוט עצמו".‬
‫המוט נשמע חזק, אבל לא, הזהירו שם‬
‫שהעור בצד התחתון של המוט הוא דק ועדין.‬
‫שאמרח עליו קרם לעיניים באצבע הכי חלשה שלי?‬
‫למרוח ולטפוח, רק למרוח ולטפוח.‬
‫ואז הביצים, הביצים המהוללות.‬
‫המיתולוגיה האינסופית של הביצים‬ ‫וכל הדברים שעלולים לפגוע בהן,‬
‫ורק באשמתך. מיתוס "כאב הביצים", כמובן.‬
‫הוא אולי משתנה מתרבות לתרבות,‬ ‫אבל מהותו זהה בכולן.‬
‫אם את גרמת לזקפה,‬
‫כדאי שתטפלי בזקפה שגרמת.‬
‫כי השעון מתקתק ודי מהר, הביצים האלה שם,‬
‫הן עלולות לכאוב,‬ ‫ולא ממש ברור מה יקרה אחר כך.‬
‫ברור רק שאת המכשפה עכשיו.‬
‫את המכשפה שמכאיבה לביצים קטנות.‬
‫והאיום הזה מעולם לא עורר בי חשק מיני.‬
‫איום כאב הביצים.‬
‫כאילו, "כדאי שמישהי תעשה משהו בקרוב.‬
‫"לעשות לי ביד, למשל.‬ ‫אחרת ממש יכאב לי למטה."‬
‫וזה הופך אותך לתינוק‬ ‫ואותי לאימא שלך, מבחינה מינית,‬
‫ואני צריכה לדאוג לסכנה הבריאותית שלך,‬
‫כי אתם יודעים, "צריך כפר שלם".‬
‫לא, אני חושבת שחוסר האונים‬ ‫של כאב הביצים דוחה אותי.‬
‫הסירוב להקל על עצמך.‬ ‫אם השלפוחית שלי מלאה לגמרי,‬
‫אני לא סתם אקטר,‬ ‫"למה לא דופקים לי על הבטן התחתונה‬
‫"כדי לרוקן לי את השתן", נכון?‬
‫הייתי מתפנה לנוחיות ומתרוקנת.‬
‫אבל בכאב ביצים, זה מין…‬
‫"לא!" נכון?‬
‫"לא אני עושה את זה.‬
‫"לא!" כאילו הוא התעייף.‬
‫"לא, לא אני. רק אימא.‬
‫"רק אימא תוציא גרעפס לזין."‬
‫זה להוציא גרעפס לזין.‬
‫אם כאב ביצים קיים, הוא דורש הוצאת גרעפס.‬
‫ותראו, לפעמים המטפורות שלי מוגזמות,‬
‫רק בשביל הקטע.‬
‫אבל לא זו. היא מושלמת.‬
‫גינוי השיניים התחיל בגיל צעיר.‬ ‫המסר שאם יש לך את כל השיניים,‬
‫אל תיכנסי לחדר שיש בו פין. זה מסוכן…‬
‫לפין הזה. למה שתסכני את הפין הזה?‬ ‫מפלצת מלאת שיניים שכמוך.‬
‫מה הרעיון פה? מה התוכנית?‬ ‫תנסי למצוץ למישהו עם השיניים?‬
‫זה הרעיון כאן?‬
‫המציצה עם השיניים.‬ ‫עוד מעשייה של האחים גרים, כנראה.‬
‫ואיכשהו קונספט די ידוע בתיכון שלי.‬
‫בפעם הראשונה שהבנתי מבחינה מעשית‬
‫שהשיניים שלי עלולות לסכן את הפין,‬
‫הייתי בת 12, בבית החברה הכי טובה,‬ ‫אחרי הלימודים. היו שם אני,‬
‫החברה הכי טובה, שהייתה בת 12,‬
‫אחותה הגדולה בת ה-16‬ ‫והחברה הכי טובה של האחות, גם בת 16.‬
‫אז יחס הגילאים היה מקביל, מעל ומקביל.‬
‫ובעיניי, כשזה מקביל, מעל ומקביל,‬ ‫אפשר לקבל מידע אמיתי.‬
‫כי כבר ידוע לי מה‬ ‫שידוע למקבילה והגיע מהגדולה.‬
‫במקביל, מעל ומקביל, יש אלכסון.‬ ‫לומדים באלכסון,‬
‫ואת אומרת,‬ ‫"תודה לאל שאני פה היום. זה קרה במזל."‬
‫אבל היא כנראה ידעה שמתפקידה לחנך,‬
‫כי היא אמרה לנו, סתם ככה,‬
‫"טוב, נראה לי שאני אלמד אתכן למצוץ עכשיו,‬
‫"כי תצטרכו לדעת את זה מתישהו‬ ‫ואני מלכת המציצות."‬
‫היא פשוט אמרה ככה.‬
‫והיא הוציאה מלפפון מהמקרר‬ ‫ועטפה אותו בצלופן,‬
‫מתוך כבוד לארוחת הערב, מה שהערכתי,‬
‫והיא התחילה להדגים את זה על המלפפון.‬
‫אני לא יודעת מי לומד מהדגמות בעולמנו.‬
‫אני לא מפיקה מהן כלום, בכל מקרה שהוא.‬
‫כשאני רואה את המורה לאמנות מציירת,‬ ‫אני חושבת, "בהחלט, אני מבינה למה את המורה.‬
‫"את מוכשרת מאוד.‬
‫"שנעבור לבדי הציור שלנו עכשיו,‬ ‫כדי שההשפלה תתחיל?" אתם יודעים?‬
‫היא הדגימה על המלפפון‬ ‫והתעכבתי יותר על מה שאמרה,‬
‫על "מלכת המציצות",‬ ‫ואולי על האופן שאמרה את זה,‬
‫כי היא אמרה את זה סתם ככה.‬ ‫פשוט פלטה את המילים לאוויר.‬
‫היא לא עשתה פרצוף כדי שנדע‬
‫שהיא יודעת שהיא מתבדחת קצת או מתפארת.‬
‫לא, היא פשוט אמרה את זה‬ ‫ופצחה בהדגמה בסמכותיות,‬
‫והיו לי שאלות, שלא שאלתי בכלל, שיהיה ברור.‬
‫לא, הראשונה הייתה, "לפי מי?"‬
‫אבל אני לא אשאל דבר כזה, בסדר?‬
‫שיהיה ברור, לא הנדתי עפעף‬ ‫כשהיא אמרה "מלכת המציצות"‬
‫כי זו אחת מהמחוות המעטות‬ ‫שנוכל להציע לאנשים בחיינו.‬
‫אם הם ילכו על משהו שלא יעלה על הדעת?‬
‫יגידו משהו על עצמם בביטחון?‬
‫בחיי, תפרגנו להם את זה וזהו. כאילו…‬
‫ואל תתנהגו כאילו אתם מפרגנים להם את זה‬ ‫אבל גם תחשפו שאתם לא, ותמצמצו בטירוף.‬
‫לא, תישירו מבט אליהם ותפרגנו להם את זה.‬
‫זה מעשה כמעט בלתי אפשרי.‬
‫אני לפעמים אגיד את שמי ואז אחשוב,‬
‫"אמרתי אותו נכון?"‬
‫איזה ביטחון דרוש כדי לומר דבר כזה.‬
‫וואו, הרגשתי שהיא ממש הכתירה את עצמה.‬
‫וזה הרשים אותי והפליא אותי.‬
‫תמיד העדפתי בחיי גישה‬ ‫של מין ספק עצמי זהיר,‬
‫על פני ביטחון עצמי‬ ‫שעלול להתבדות, אתם יודעים?‬
‫"טוב לפתח ביטחון עצמי".‬
‫כן, אבל יש סיכון.‬
‫אני מפחדת שאם אהיה בטוחה בעצמי,‬ ‫אולי אהפוך למה שאני מכנה "שתי הטיפשות".‬
‫טוב, אם אני אוהבת את עצמי, אולי ארגיש טוב.‬ ‫אבל מה אם אני טועה לגבי עצמי?‬
‫מה אם אני ועצמי הן סתם שתי טיפשות,‬
‫שטופחות זו לזו על השכם.‬ ‫"הכי טובות בתחום. אין כמונו.‬
‫"אנחנו נפלאות."‬
‫בעיניי, בטוח יותר לעמוד מול המראה באמבטיה,‬
‫להביט באישה שבמראה ולהעליב אותה.‬
‫לומר, "את טיפשה". וגם אם היא טיפשה,‬
‫לפחות אני, שמולה במראה,‬ ‫מסוגלת לרגע לזהות טיפשים.‬
‫ואז אני, כשלעצמי, לא זוג טיפשות.‬
‫אני טיפשה ומישהי שמודעת לזה היטב.‬
‫אני טיפשה ומישהי שמתנצלת בשמה,‬
‫ואז לחצי מהצמד שלי יש כבוד עצמי.‬
‫מבינים? אם את מתפצלת לשתיים‬ ‫ושונאת את עצמך,‬
‫מובטחים לך 50 אחוז כבוד עצמי,‬
‫במקום להמר ולקבל אפס או מאה.‬
‫אתם מבינים למה החשבון‬ ‫שבבסיס השנאה העצמית הוא ללא רבב?‬
‫אבל מלכת המציצות, כנראה בעיני עצמה…‬
‫קיבלתי.‬
‫מלכת המציצות, כנראה בעיני עצמה,‬ ‫אמרה כמה דברים בהדגמה‬
‫שנחקקו בזיכרוני במשך השנים.‬ ‫הראשון היה רק הערה סתמית.‬
‫היא אמרה,‬ ‫"אה, ותוכלו לשחק בביצים, אם בא לכן."‬
‫ואז לא הזכירה אותן שוב.‬
‫"אם בא לכן."‬
‫"תוכלו לשחק בביצים, אם בא לכן."‬ ‫אני עדיין חושבת על זה.‬
‫כאילו, אם תהיו שם, תמותו לשחק בביצים,‬
‫אבל לא תדעו אם מותר לכן,‬ ‫והיא רצתה ליידע אותנו‬
‫שהן כמו הצעצועים אצל רופא הילדים.‬
‫"לא, שחקו, הם לגמרי נועדו לכם."‬
‫כלומר, אם היא הייתה אומרת‬ ‫שנדגדג את הביצים,‬
‫הייתי יודעת מה לעשות ספציפית,‬ ‫אבל לשחק במשהו?‬
‫לשחק במשהו?‬
‫זה משהו אינטואיטיבי שנעשה מבלי משים.‬
‫איך לרתום את רוח המשחק הטבעית‬
‫למשחק בביצים?‬
‫כי אם המשחק שלי בביצים‬ ‫יהיה נדוש אפילו קצת,‬
‫זה יהרוג אותי, אתם מבינים?‬
‫לא! אם יהיה מאולץ טיפה?‬
‫לא. בחיים האלה, אני אותנטית או כלום.‬
‫זה עיקרון שדבקתי בו מהינקות.‬
‫באמת, הייתי אחת מהתינוקות‬ ‫הכי אותנטיים במחלקה ההיא.‬
‫כולם דפקו שם פוזה, למען האמת.‬
‫כל התינוקות עשו, "תראו, אני תינוק."‬
‫לא אני. רק חייתי את חיי.‬
‫אותנטית או כלום.‬ ‫זה העיקרון שדבקתי בו, לטוב ולרע.‬
‫אוכל לפרט לכם אינסוף דוגמאות‬ ‫למקרים שבהם העדפתי אותנטיות‬
‫לעומת אחרים, לדעתי.‬
‫אציג לכם דוגמה אחת מהילדות,‬ ‫ואולי היא תייצג גם אתכם.‬
‫אז הכריחו אותנו לשחק במשחק.‬
‫הכריחו אותנו לשחק במשחק בהתעמלות.‬ ‫רקדנו והמורה אמרה "לעצור".‬
‫וצריך לעצור בתנוחה הנוכחית.‬ ‫מי שלא מצליח, נפסל.‬
‫אז הנה גישתי במשחק הזה‬ ‫שהייתה אותנטית, לדעתי.‬
‫תוכל לומר לי "לעצור"‬ ‫אחרי שארקוד לכמה שניות?‬
‫טוב, תודה. בסדר. ורק אתה, בבקשה. תודה.‬
‫ככה שיחקתי בזה בהתעמלות.‬
‫לעצור!‬
‫זו הייתה עצירה אותנטית.‬
‫ראיתם שהשתדלתי לעצור בתנוחה שבה הייתי.‬
‫לפעמים… אני יודעת שזה לא היה מסעיר במיוחד.‬
‫לפעמים ראיתי ילדה עם גישה שהיא יותר כזו.‬ ‫תוכל לעשות לי את זה שוב? תודה.‬
‫לעצור!‬
‫ילדים כאלה מגעילים אותי.‬
‫זה כזה לא אותנטי.‬
‫לא ככה עוצרים.‬
‫לא עצרת בתנוחה שהיית בה.‬
‫לא, את לא.‬
‫קודם כול,‬ ‫איפה היו התנועות האלה בזמן הריקוד?‬
‫בשום מקום.‬
‫לא, רק עכשיו, כשכולנו עצרנו‬ ‫באופן רגיל, משעמם ואותנטי,‬
‫את מתפרעת פתאום. לא מוצא חן בעיניי.‬
‫זה לא מוצא חן בעיניי בכלל‬ ‫וכך אטען עד סוף ימיי בפני כל מי שיקשיב.‬
‫אבל אני מספרת לכם את זה כדי שתדעו ותבינו‬
‫שאני דורשת מעצמי אותנטיות‬ ‫לפי אותם סטנדרטים נוקשים.‬
‫אז שאלתי את עצמי,‬
‫"איך אני אוכל לשחק בביצים באופן אותנטי?"‬
‫טוב, אני יודעת מה הייתי עושה‬ ‫אם היו לי שתי קלמנטינות בשקית ניילון,‬
‫והייתי מחכה בתחנת אוטובוס או משהו.‬
‫משחקת קצת ככה.‬
‫כן, אני לא אשקיע בזה מחשבה בכלל.‬
‫זה יהיה משחק בלתי מודע לחלוטין.‬
‫נראה לי שזה יהיה בכיוון השעון.‬
‫לא כי תכננתי את זה. זה סתם מה שאעשה.‬
‫ואני מגיעה לשלב שזה צובר תאוצה.‬
‫אפשר אולי להשיג עוד סיבוב?‬
‫כן.‬
‫ואז אני יודעת שהגיע הזמן ונותנת לה‬ ‫להסתחרר לכיוון השני. בשביל זה סובבנו.‬
‫זה נפלא! נפשי מרחפת אל על‬ ‫בגלקסיה שמסתובבת נגד כיוון השעון.‬
‫אבל אני לא אעשה את זה לביצים. לא.‬
‫לא הייתי מסובבת אותן אפילו במעלה,‬ ‫כי אתם בטח יודעים שהייתי רוצה,‬
‫אבל הדחף הוא לא לגמרי באשמתי.‬
‫לדעתי, האנטומיה של הביצים‬ ‫די מאתגרת אותנו לעשות את זה.‬
‫לדעתי, ה"צוואר" של שק הביצים‬
‫הוא בול באורך המדויק‬
‫שעצם קיומו מעורר בנו את התהייה‬ ‫אם יוכלו להסתובב מעבר ל-12 פעם.‬
‫זה יהיה מספק כל כך אם יסתובבו‬ ‫אפילו פעם אחת ויסתובבו בחזרה.‬
‫לא, אין לי מושג.‬ ‫אין לי מושג איך לשחק בביצים.‬
‫יש שיאמרו שחשבתי על זה יותר מדי.‬ ‫אני לא מאמינה בדבר כזה.‬
‫אבל אני לא רוצה שיחשבו‬ ‫שאני מפחדת לגעת בביצים.‬
‫רוצים לדעת מה עשיתי‬
‫בעניין הביצים, בעבר ובהווה? זה לא נפלא.‬
‫אני מרימה אותן בשני ס"מ.‬
‫זו הגבהה קטנה.‬
‫זה לא סקסי במיוחד,‬ ‫אבל אי אפשר לכעוס עליי. אני עוזרת.‬
‫אני עוזרת להקל על האשכים‬
‫ממועקת כוח הכבידה לכמה שניות,‬
‫בחיים האלה,‬ ‫ואם זה לא שווה משהו, אני לא יודעת מה כן.‬
‫אבל זה נראה קלוש.‬
‫אני מרגישה כמו מתמחה‬ ‫שמנסה להביא תועלת, אתם יודעים?‬
‫מבלי לחכות שיבקשו ממנה לעשות משהו.‬ ‫התחושה הנוראית הזאת.‬
‫את רוצה לעזור, אבל אין לך איך.‬
‫זו אותה תחושה מוזרה שאני מרגישה‬
‫כשאני מנסה לעזור‬ ‫לחבורת אנשים להזיז משהו כבד.‬
‫כמו שולחן פיקניק.‬
‫אני מגיעה קצת מאוחר מדי והמשקל כבר מתחלק‬
‫בין שאר האנשים שנושאים אותו,‬
‫אז את סתם רצה לידם,‬
‫ואת לא סוחבת כלום ולא יכולה.‬
‫והכי גרוע הוא הבדיחות הקטנות בדרך.‬ ‫"אז יצאתי בזול.‬
‫"נראה שרק אתם סוחבים."‬
‫לא, אני לא אשתתף בזה.‬
‫אם זה יקרה לי‬ ‫ואני אקלע לתרחיש כזה, אני אתרחק.‬
‫אני אגיד, "תודה שאתם סוחבים,‬ ‫אבל לא אני אעמיד פנים."‬
‫אני מרגישה ככה גם לגבי הביצים.‬ ‫המחווה העלובה הזו משפילה אותי,‬
‫ואני מורידה אותן בעדינות ועוזבת אותן,‬
‫וזה מצבי כבר כמה זמן.‬
‫הדבר השני שמלכת המציצות אמרה,‬
‫וזו כנראה הייתה הפילוסופיה הכללית שלה,‬
‫כי היא די סיימה את השיעור ככה.‬
‫היא אמרה, "רק שתדעו שבסופו של דבר,‬
‫"כשמדובר במציצה,‬
‫"אי אפשר ממש לטעות,‬
‫"כי האדם השני פשוט שמח שהוא שם."‬
‫נכון שזה מקסים?‬
‫אני מתה על זה.‬
‫זה נשמע לי הגיוני, שהיא אמרה,‬ ‫"לא הטכניקה חשובה.‬
‫"חשובה רק רוח הדברים." זה הרגיע אותי.‬
‫ואז היא אמרה, "טוב,‬ ‫כל עוד לא תכרתו לו את הזין בנשיכה."‬
‫ועשיתי, "אממ.‬
‫"לפני שנעבור לנושא אחר, זה אמיתי?‬
‫"אפשר לכרות זין בנשיכה?"‬
‫והיא אמרה, "לא תכרתי שום זין בנשיכה."‬
‫ועשיתי, "לא, שאלתי אם אוכל,‬ ‫אם אוכל לכרות זין בנשיכה.‬
‫"אם זו הייתה המטרה שלי,‬ ‫אני מצוידת במנגנון הבסיסי לזה?"‬
‫כי אם "אוכל" לכרות זין בנשיכה,‬ ‫"אוכלת" זה רק הבדל של אות אחת.‬
‫זה די קרוב, בעיקר אם זה מדאיג אותי.‬
‫אם זה מטריד אותי,‬ ‫אני אחשוב, "אל תכרתי לו את הזין.‬
‫"מה לא נרצה לעשות?‬ ‫לכרות לו את הזין. עוד פעם!‬
‫"לכרות לו את הזין."‬
‫בגלל הקצב. ככה אני אכרות זין בנשיכה.‬
‫אני רק רוצה לדעת אם יש לי ציוד לזה.‬
‫אם ימצאו את הגולגולת שלי,‬ ‫כולל הלסת והשיניים, הכול,‬
‫אם ימצאו אותה בשדה בעוד 200 שנה,‬
‫אתם יודעים,‬ ‫יוכלו להשתמש בה בתור נשק מאולתר?‬
‫ובמיוחד‬
‫כדי לכרות זין בנשיכה?‬ ‫השאלה הייתה אם העצמות האלה…‬
‫אם העצמות האלה יכולות לקטוע בנגיסה‬
‫את עצם הפין.‬
‫והיא אמרה משהו כמו‬ ‫"ברור לך שאין שם עצם, כן?"‬
‫ואני סבורה שידעתי.‬
‫אני סבורה שידעתי.‬
‫אבל זו אשמת הילדה שהיא שכחה לרגע?‬
‫זו אשמתה שהיא שכחה שאין עצם בפין‬
‫כשהיא גדלה על מונחים כמו "זין עצום".‬
‫"זין עצום וקשה כמו אבן".‬
‫כשאין בו שום עצם, ומה שכן נמצא שם,‬ ‫גם כשהוא הכי קשה, עדיין לא קשה כמו אבן.‬
‫לא קשה כמו אבן.‬
‫לא, הוא מעולם לא היה קשה כמו אבן.‬
‫כשהוא הכי קשה,‬
‫הוא עדיין לא קשה כמו אבן. לא.‬
‫לא, לאבנים יש תכונות מסוימות.‬
‫אני לא ממש גאולוגית,‬ ‫אבל לא משחקים ב"פין, נייר ומספריים".‬
‫אף אחד לא משחק בפין. זה לא תחליף טוב לאבן.‬
‫הוא לא ינצח מספריים ולא נייר.‬ ‫הסיכוי יהיה 50-50, טוב? אף אחד לא ישחק.‬
‫לא, בעיניי, מבחינה לשונית,‬ ‫"אבן" היא משהו שנפגעים ממנו.‬
‫"אלוהים! אלוהים, נפגעתי מאבן."‬
‫פין רק יסטור לכם, בכל מקרה שהוא.‬
‫גם אם הוא ייפול מהשמיים. זה חפץ שסוטר לכם.‬
‫כשזו אבן, כאילו, "אלוהים!"‬
‫כשזה פין, זה…‬
‫לא, זו רק רוח הדברים.‬
‫"מרגישה איך עומד לי?‬
‫"מרגישה שהזין שלי קשה כמו אבן?"‬
‫ואני כזה, "לא.‬
‫"לא, אני לא.‬
‫"ברור לי למה אתה מתכוון.‬ ‫אני מבחינה בשינוי שאליו התייחסת בפין שלך,‬
‫"וכן, אני שמחה."‬
‫אבל לא, אם הוא באמת קשה כמו אבן,‬ ‫למה השן שלי מסכנת אותו כל כך?‬
‫אני לא אמורה לפחד‬ ‫שהשן שלי, השן הקטנה שלי, תישבר‬
‫על הזין שלך שקשה כמו אבן?‬
‫רופא השיניים שלי לא יאמין לסיפור הזה.‬
‫לא.‬
‫הוא לא קשה כמו אבן.‬ ‫דמיינו את הזין הכי קשה ומאובן. עשו טובה.‬
‫דמיינו אותו במסעדה טובה אצלכם בראש,‬
‫בצלחת על מצע של מחית שורש סלרי.‬
‫תיצקו עליו את מיצי הבשר.‬ ‫תרד לידו, עלה פטרוזיליה.‬
‫קחו ביס ותגידו לי אם לא אמרתם,‬ ‫"הבשר הכי רך שטעמתי בחיי!"‬
‫תקראו לשף. "הבשר ממש התפרק מהעצם."‬
‫והשף צריך להזכיר לכם שדווקא אין עצם.‬ ‫זה נתח ללא עצמות.‬
‫הוא קשה רק כמו שקית דם.‬
‫זה בשר שמזדקר, די כמו פטמה.‬
‫לא, הוא לא קשה כמו אבן.‬
‫כאילו, אם הייתה לי אבן קטנה בנעל,‬
‫כנראה הייתי עוצרת ברחוב, מורידה את הנעל‬
‫ומנערת אותה.‬ ‫אם הייתה לי זקפה קטנטנה וקשה בנעל,‬
‫הייתי פשוט הולכת הביתה.‬
‫לא. ודרך אגב, אנדרטת וושינגטון לא פאלית.‬
‫היא לא פאלית. היא עומדת שם כבר 175 שנה.‬
‫יודעים מה אבן לא עושה אף פעם?‬ ‫מפסיקה להיות אבן פתאום.‬
‫רק שיהיה ברור.‬ ‫אולי נראה שאני מתייחסת לזה פשוטו כמשמעו.‬
‫אני מבינה את הקטע, טוב?‬
‫"זין קשה כמו אבן".‬ ‫זה תיאור, מטבע לשון. זה דימוי.‬
‫זה דימוי ספרותי, ואולי לא מדהים,‬
‫אבל זה מה שהוא בעיקרון,‬ ‫ואני אוהבת דברים כאלה כמו כולן.‬
‫אבל כל תיאורי הפין‬
‫שאמורים להקנות לו רושם של שמוק‬
‫רק מפנים שוב את תשומת ליבי‬ ‫לאופי העדין מאוד של הפין.‬
‫"זין קשה כמו אבן", "אנקונדה", הפין כנחש.‬
‫תמיד משווים אותו לנחש.‬
‫הפין הוא לא נחש.‬
‫לא, אני די בטוחה שלנחשים יש חושים חדים,‬
‫ולכל הפחות, הם די מאופסים.‬
‫אני חושבת שהם תוקפים‬ ‫באופן מדויק, אתם יודעים?‬
‫לא נתקלתי באף פין שלא הצטרכתי להנחות ליעד.‬
‫וזו לא תלונה. אני מעדיפה כניסה מונחית.‬
‫אני מעדיפה בהרבה כניסה מונחית.‬
‫זה עדיף לי מ"תראי, אימא,‬ ‫בלי ידיים. אני אגיע לבד.‬
‫"לא לעזור!‬
‫"אולי אני אנסה שוב באותו מקום‬ ‫ובאותה זווית, רק יותר חזק?"‬
‫"הצלחת.‬
‫"הצלחת להידחק פנימה בזווית מוזרה.‬
‫"גררת חצי ממני לתוכי."‬
‫זה כמו שמוציאים את הזרוע מהמעיל‬ ‫ומושכים את השרוול פנימה בטעות.‬
‫עכשיו אני צריכה לטפל בזה לדקה,‬
‫לסדר הכול בחזרה ולהעמיד פנים שזה לא קורה.‬
‫לנסות וליישר את הבטנה החלקה,‬ ‫לא את הצמר מבחוץ.‬
‫אני חושבת שהמילה "חדירה" היא‬ ‫תיאור מוגזם קצת למה שקורה בין הפין לביני.‬
‫אתה חודר בכל פעם? חודר? לשטח האויב?‬
‫לא, אתה אורח בביתי.‬
‫הזמנתי אותך פנימה ודאגתי שתרגיש בנוח.‬
‫לא, אם תחפשו "לחדור" במילון,‬
‫או במילון האהוב עליי, התזאורוס.‬
‫אני אוהבת את התזאורוס.‬
‫אני אוהבת שהוא ניגש לעניין‬ ‫ומציג מילים אחרות.‬
‫כן, אף אחת מהן לא מושלמת, אבל הן שם.‬
‫המילון של העם, ככה אני קוראת לו.‬
‫המילה הנרדפת הראשונה ל"לחדור" היא "לנקב",‬
‫אבל לא ניקבתם כלום. זה מעבר פעיל,‬
‫והוא כזה כבר הרבה זמן.‬
‫פספסתם את ההשקה. פתחנו אותו מזמן.‬
‫ואני לא אומרת שזו כניסה ענקית ומרווחת,‬
‫כזו שאפשר להיכנס בה בניחותא. לא.‬
‫דפנות הנרתיק צרות, אין ספק.‬
‫בסדר? אבל זה נכון גם לגבי כפפה,‬
‫וכשמכניסים יד לכפפה,‬ ‫לא אומרים, "חדרתי לכפפה".‬
‫עוטים את הכפפה ולא מדברים על זה בכלל.‬
‫אם אתם שונאים את "חדירה",‬ ‫כמוני, הנה האופציה הבאה.‬
‫"כניסה", או בניסוח ספרותי,‬ ‫"להיכנס לתוך מישהי".‬
‫"הו, ברגע ההוא.‬
‫"באותו רגע שנכנסת לתוכי,‬
‫"עולמי השתנה,‬
‫"והשתניתי גם אני."‬
‫לא, לא "נכנסו" אליי.‬
‫לא. בעיניי, זה עניין של קנה מידה, טוב?‬
‫למשל, אם הגוף שלי היה בניין.‬
‫אם הגוף שלי הוא חנות, כמו "טארגט",‬
‫ומישהו ייכנס ל"טארגט" כמו שהוא נכנס לתוכי,‬
‫הוא כנראה לא יעבור את דלת הזכוכית השנייה.‬
‫הוא לא ממש יוכל לומר‬ ‫שהוא הלך ל"טארגט" היום.‬
‫לא, נראה לי שהוא סתם הסתובב ליד הכניסה.‬
‫הוא רק גרם לדלת להיפתח ולהיסגר,‬
‫ולהיפתח ולהיסגר, אבל בעיקר,‬
‫הוא עשה בעיות במגרש החנייה של "טארגט",‬
‫היום.‬
‫לחדור, להיכנס לתוכי.‬
‫"תקעתי לה צינור".‬ ‫את זה שמעתי לראשונה בקולג'.‬
‫"תקעתי לה צינור" והפין אמור להיות הצינור.‬
‫בחור צעיר, אתה השרברב?‬ ‫לא תקעת שום צינורות בחייך.‬
‫אני יודעת שלא. אתה לומד לתואר שני בכלכלה‬ ‫ושנאתי אותך די הרבה זמן.‬
‫"תיחנקי מזה, זונה".‬
‫"תיחנקי מהזין הזה, מהזין הגדול הזה.‬
‫"נשמע אותך נחנקת…"‬
‫זה מה שאתה רוצה? שאני אביט באימה ובפחד?‬
‫תמיד פחדתי להיחנק.‬ ‫זה אחד מהפחדים הגדולים שלי.‬
‫אבל לא מפין.‬
‫לא, מעולם לא פחדתי להיחנק מפין,‬
‫כי זו לא סכנת חנק. הוא מחובר.‬
‫אני נחנקת ממנו.‬
‫אני נחנקת מהזין.‬
‫אה, רגע.‬
‫אני לא בסכנה בכלל.‬
‫אני עומדת למות!‬
‫אני אוכל להאריך ימים אם רק אטפל בעצמי‬
‫ואבצע כמה בחירות נכונות.‬
‫לא, אף אחת לא תתקע‬ ‫מסטיק עגול ענק עמוק לגרון.‬
‫אף אחת לא תגרגר מסטיק ענק עמוק בגרון.‬
‫זה סיכון אמיתי. לא.‬
‫לא, מסטיק עגול לילדים‬ ‫מסוכן יותר מהזין. אתם מבינים?‬
‫לא תמיד הייתי כזאת.‬
‫טוב? בקטע של "הזין שלך לא שווה כלום".‬
‫לא, את לא כזאת כבר מההתחלה‬ ‫ואז חשה צורך לעשות את זה, טוב?‬
‫לא, פעם פחדתי.‬
‫בפעם הראשונה שניסיתי למצוץ,‬ ‫למשל, נכשלתי כישלון חרוץ.‬
‫התחרטתי ממש ברגע האחרון כי הבנתי‬
‫מה הבעיה המהותית בעניין הזה,‬ ‫והנסיבות דווקא היו מושלמות.‬
‫באמת, הייתי בת 16 והיה לי חבר, שנה מעליי.‬
‫השכבתי את החבר שלי על מיטה,‬
‫כמטופל מאולחש עלי שולחן,‬
‫וגופו ערפל המתפשט לאיטו וכאלה.‬
‫שמתי אותו על מיטה בחדר אורחים של מישהו,‬
‫במרתף משופץ של מישהו.‬
‫ואני מתה על הריח של מרתף‬ ‫ששופץ לאחרונה, אתם יודעים?‬
‫הכימיקלים מהשטיח החדש.‬ ‫התחושה שהמשפחה הצליחה,‬
‫המרתף שופץ. מה הלאה, הדק שלהם? אלוהים.‬
‫קשה לי לדמיין את זה אפילו,‬ ‫אבל אני יודעת שהוא פשוט יהיה מהמם.‬
‫אז שמתי אותו על המיטה‬ ‫בחדר האורחים, במרתף המשופץ.‬
‫מישהו למעלה ערך מסיבה.‬ ‫ההורים של מישהו לא היו בבית.‬
‫המון מחיצות הפרידו ביני לבין החבר.‬
‫והבית שלי, ההורים שלי.‬
‫זו הייתה ההזדמנות הכי טובה‬ ‫לניסיון מציצה בוואקום מוחלט.‬
‫אז התקדמתי, אתם יודעים,‬
‫במורד הגוף העליון,‬
‫עם כל מה שכרוך בזה, התחושה הזו של…‬
‫"היא מסוגלת לזה?"‬
‫חוסר הוודאות, כל זה.‬ ‫ואולי הייתי איטית מדי וצנועה מדי,‬
‫בלי מספיק מרץ, דחף, ביטחון עצמי,‬
‫אבל כשהגעתי לשם, היססתי.‬
‫לא עשיתי את זה.‬
‫ריחפתי מעליו, בעצם.‬
‫וזה היה מבאס, כי ממש רציתי לעשות את זה.‬
‫יש כאלה שיגידו, "לא באמת רצית‬ ‫לעשות את זה. לא היה לך חשק,‬
‫"אחרת היית עושה את זה וזהו."‬ ‫לא. כלומר, כן.‬
‫מעולם לא היססתי מעל צ'יפס. זה נכון.‬
‫ברגע שאני מזהה את החשק,‬
‫אני משביעה אותו דרך צריכת הצ'יפס,‬
‫אבל כן רציתי לעשות את זה.‬
‫רציתי לעשות את זה, וגם זה אמיתי.‬
‫תבינו שבשלב זה בחיי,‬ ‫הורידו אותי בחנות הספרים "בורדרס" לא מעט.‬
‫ישבתי שם שעות וקראתי כל מיני דברים, טוב?‬
‫כולל ספרי ציטוטים, אוספי ציטטות ידועות.‬
‫הצמדתי ברכיים‬ ‫וקראתי במהירות את ספרי הציטוטים,‬
‫כדי להשכיל מאמרות השפר.‬
‫כשקוראים ספרים כאלה מהר,‬ ‫יש נושאים שצצים שוב ושוב.‬
‫אחד חשוב היה "הנעורים מתבזבזים על צעירים".‬ ‫אמרתי, "הבנתי, קולות העבר.‬
‫"לא אעשה את זה.‬
‫"אני אשתה שפיך.‬
‫"אני אשתה שפיך על הדשא ביולי,‬
‫"לאור הירח, ואעשה את זה ברגע שאוכל."‬
‫זה מה שלומדים ב"בורדרס".‬
‫בעיני קוראים צעירים ולהוטים,‬ ‫הדפים האלה מלאי תשוקה.‬
‫יש בהם המוני חיים עשירים,‬
‫והתחושה היא שחיי יהיו רק ספר אחד,‬
‫אז בא לי להתחיל בחיי.‬
‫אבל הייתי שם, ולא התחלתי בחיי פתאום.‬
‫למה? כי אני מרגישה בודדה‬ ‫אל מול המשימה האדירה הזו?‬
‫לא ממש. דווקא זכיתי לתמיכתה המלאה‬ ‫של כל קבוצת הוקי השדה, במקרה הזה.‬
‫כי הן הסיעו אותי למסיבה הזו בערב הזה,‬
‫במיוחד כדי שאמצוץ לו.‬
‫הייתי לפני כן בערב‬ ‫במסיבת פיג'מות לגיבוש כל הקבוצה,‬
‫עם בנות גדולות שהיו ידידות של החבר שלי.‬
‫הן כנראה ניסו לדאוג לו,‬ ‫וגם לי, במובן מסוים.‬
‫והן אמרו, "הבנו שעוד לא מצצת לו.‬
‫"למה? כי את מפחדת?‬
‫"את לא צריך לפחד. צריך לעשות את זה וזהו.‬
‫"תעשי את זה ואז זה נעשה,‬
‫"וזהו. שלוש, שתיים, אחת,‬ ‫עד שיבוא לך טבעי, לכי על זה…"‬
‫"עצה נהדרת", אמרתי.‬
‫"תודה.‬
‫"בפעם הבאה שאראה אותו,‬ ‫כן, פשוט אעשה את זה."‬
‫הן אמרו, "אבל אפשר עכשיו.‬ ‫הוא חמש דקות נסיעה מפה.‬
‫"ויש לנו אוטו. הנה בירה."‬
‫בקושי שתיתי ארבע לגימות מהבירה.‬ ‫אני אוהבת קוקטיילים. עוד לא ידעתי את זה.‬
‫הן לקחו אותי למכונית‬ ‫וקראו שוב ושוב "תמצצי לו!"‬
‫אולי זה נשמע כמו לחץ חברתי.‬
‫זה לא מה שאני חוויתי.‬ ‫לא, הרגשתי שהלחץ שלהן הוא תמיכה,‬
‫כי קראתי בצעירותי את טוני רובינס.‬
‫אז ידעתי שאם נספר לאנשים על שאיפותינו,‬ ‫יש סיכוי גבוה יותר שנגשים אותן,‬
‫כי ככה יש תחושת אחריות. תבינו,‬
‫הקשבתי לסדרת "כוח אישי"‬ ‫בכיתה ו', לכל 48 הקלטות.‬
‫ניתחתי את "להעיר את הענק שבפנים" בכיתה ז',‬
‫ועכשיו בתיכון,‬ ‫חזרתי ל"הענק" כהכנה לקדם-פסיכומטרי.‬
‫כן, לקדם-פסיכומטרי אין הכנה,‬
‫אבל אפשר להיפטר מדעות מגבילות‬ ‫שיובילו לחשיבה שלילית,‬
‫כי היא בהחלט עלולה‬ ‫להשפיע על הציון הסופי שלך, אז…‬
‫קפטנית הקבוצה הסיעה אותי‬ ‫למסיבה שבה היה החבר שלי,‬
‫ובדרך ניסתה לדבר איתי דוגרי.‬
‫"באמת, למה עוד לא עשית את זה?‬ ‫למה לא מצצת לחבר שלך?"‬
‫ואמרתי, "טוב, השיניים בעיקר מדאיגות אותי.‬
‫"אני לא מבינה איפה הן יהיו. הן בכל מקום.‬
‫"ואת יודעת, אין שם עצם", והיא כבר ידעה.‬
‫היא אמרה, "לא צריך לדאוג לגבי השיניים,‬ ‫כי במציצה, את מלחלחת את השפתיים,‬
‫"מורידה את האף, משתמשת בחומר סיכה‬ ‫כמו שפתון נגד יובש, וזלין, מה שתרצי,‬
‫"ואז תכסי בשפתיים שלך‬ ‫את שתי שורות השיניים, ככה, ותחייכי.‬
‫"כדי למתוח אותן, אז…‬
‫"ואז הוא מחליק פנימה בבטחה.‬ ‫רואה? תמשיכי לחייך."‬
‫חלקכם חושבים, "אכן.‬
‫"כן, חמודה, ברור לנו מה זו מציצה. הלאה."‬
‫אולי חמישה אחוזים מכם ואולי 95 אחוז.‬
‫אין כללים לזה.‬
‫והיא אמרה לי, "הבנת?"‬
‫אמרתי, "כן, תודה. פתרת את הבעיה",‬ ‫וזה היה נכון.‬
‫אבל זה כמו שמקבלים הכוונות גרועות ממישהו.‬ ‫את משוכנעת שהוא טועה,‬
‫אבל את מעדיפה לחכות עד שייעלם‬ ‫לפני שתשאלי מישהו אחר,‬
‫כי כבר ביססתם קשר ביניכם.‬
‫אז את פשוט מתנהגת בנימוס‬ ‫אבל עדיין עומדת לבד לצד הכביש…‬
‫הייתה לי תחושה, כשהיא אמרה את זה…‬
‫הייתה לי תחושה שזה…‬
‫זה…‬
‫זו בטח לא השיטה.‬
‫להיות חבובה משומנת כזו.‬
‫אין מצב שזו מציצה, אתם יודעים?‬
‫כדי שהמציצה תהיה משהו בכלל,‬ ‫כדי שיהיה לה שם משלה,‬
‫כדי שהיא תחזיק מעמד למשך הדורות,‬
‫וכדי שמישהו ימציא אותה מלכתחילה‬
‫בספונטניות ביער,‬ ‫איזו אשת מערות עם לב ענק שמלאה בתשוקה,‬
‫ושאר המהלכים לא ביטאו אותה בבירור, טוב?‬
‫ואז היא אלתרה.‬
‫"מה הדבר הכי מטורף… רגע!‬ ‫מה הדבר הכי מטורף שאוכל לעשות לך?"‬
‫והיא חשבה על זה ואז ידעה.‬
‫היא ידעה מה לעשות, טוב?‬
‫וזה כמו המעטפה עם החלון.‬ ‫פתרון פשוט אך אלגנטי.‬
‫הייתם חושבים על זה?‬ ‫יודעים למה אני מתכוונת?‬
‫כתובת, מוסיפים אותה למכתב,‬
‫ואז מכניסים למעטפה‬ ‫ולא צריך לכתוב את הכתובת כי יש שם חלון.‬
‫לפני שמישהו חשב על זה,‬ ‫אף אחד לא חשב על זה.‬
‫מבחינתי, זה מה שקרה בעניין המציצה. פשוט…‬
‫"מה הדבר הכי מטורף שאוכל לעשות לך?‬ ‫איך לבטא את עוצמת התשוקה…"‬
‫ואז היא ידעה מה לעשות.‬ ‫זה היה סיכון, אבל היא הלכה על זה.‬
‫זו גאונות שאין כדוגמתה.‬
‫אז נראה לי שאם המציצה‬ ‫הומצאה באופן ספונטני,‬
‫היא לא תצריך שיטות מתוחכמות.‬
‫לא צריך טריקים קטנים‬ ‫ולבזבז את שפתון "בודי שופ" בטעם קיווי שלי.‬
‫נראה שאמורה להיות דרך פשוטה לזה.‬
‫מין ניגון פנימי. אתם יודעים?‬ ‫אני רוצה לעשות את זה ככה.‬
‫כאילו המצאתי אותה ועוד אין לה מילה.‬ ‫באופן מכובד שקודם לעידן הדפוס.‬
‫באופן אותנטי.‬
‫אותנטית או כלום, אתם יודעים?‬
‫אבל הייתי שם ולא עשיתי את זה.‬
‫ואז הבנתי את הבעיה המהותית בעניין.‬
‫אז ברגעים הראשונים, אני לא אעשה את זה טוב.‬
‫ברור, לא עשיתי את זה מעולם.‬ ‫זה מובן. זו לא הבעיה.‬
‫הבעיה היא שברגעים האלה,‬ ‫כשאני אעשה את זה גרוע,‬
‫לא אוכל להבהיר לאדם‬
‫שאני יודעת שאני עושה את זה גרוע.‬
‫כי הפה שלי סתום כולו באיבר מין.‬
‫אתם מבינים? המציצה מונעת מאיתנו לקריין,‬
‫להסביר את עצמנו, לספק הקשר, להתלוצץ קצת.‬
‫אין דרך לשדר מודעות.‬
‫ושידור מודעות תמיד חשוב לי.‬
‫אתם יודעים,‬ ‫לא ממש אכפת לי להיות טיפשה בחיי.‬
‫כל עוד אוכל ליידע אתכם‬
‫שגם אני שומעת את הפעמונים בכובע הלץ שלי.‬
‫דינג-דינג.‬
‫אכן, גם אני שומעת אותם.‬
‫"תתפלאו, אבל אני הוספתי אותם.‬ ‫אני תופרת לעצמי בגדים,‬
‫"וחשבתי שהם יוסיפו עניין."‬
‫אם היה לי פה שני בתרחיש הזה,‬ ‫הכול היה סבבה.‬
‫לא תהיה שום בעיה. פה אחד ינסה למצוץ,‬
‫ופה שני יגיד, "טוב, רק רגע.‬
‫"זו עוד לא מציצה, מן הסתם.‬
‫"אני רק מנסה להגיע לתנוחה ש…‬ ‫וואו, השן שלי כבר התחככה.‬
‫"הרגשת את זה, מן הסתם.‬
‫"רק רציתי שתדע שאנו מודעות לבעיה‬
‫"ואנו מנסות לטפל בה,‬ ‫ורוב תודות על סבלנותך היום",‬
‫אבל לא, אין לך מילים.‬ ‫יש לך אך ורק טמטום בעיניים.‬
‫רק…‬
‫רק הטמטום בעיניים‬ ‫של מישהי שמנסה להבין משהו.‬
‫רק המבט הדבילי של מישהי‬ ‫שמנסה ללמוד תוך כדי עבודה.‬
‫אני שונאת את המבט הזה.‬
‫הוא לא מכובד בכלל, רק מרוכז.‬
‫ניסיונות רציניים להסתגל ברגע להפתעות. לא.‬
‫לא. אין שום כבוד.‬
‫אין מילים. אין כבוד.‬
‫אין מילים ולא יכולתי להתקדם,‬ ‫אז לא ידעתי מה לעשות.‬
‫אז התחלתי לסגת לאחור,‬ ‫אתם יודעים, במעלה הגוף,‬
‫באופן הכי רפה ועלוב שאפשר,‬
‫וחזרתי לפנים שלו‬ ‫וחשבתי שאני רוצה לעשות משהו.‬
‫הקבוצה בונה עליי.‬
‫ו"בורדרס", זה היה הכי חשוב.‬ ‫אני רוצה להתחיל בחיי כבר.‬
‫אז נשמתי עמוק‬
‫ונרגעתי, כי זה מה שצריך.‬
‫כשנרגעים, הפתרון אמור לצוץ,‬ ‫ולשם שינוי, זה קרה.‬
‫הבתולים שלי. הענקתי לו אותם.‬
‫תעכלו את זה איך שתרצו.‬
‫טוב? אבל בעיניי,‬ ‫זה היה גאוני. גאונות צרופה.‬
‫כי לא ייחסתי חשיבות לבתולים שלי.‬
‫למה לי? אני כזו שיוזמת דברים.‬
‫אותם קיבלתי רק כי צצתי בעולם.‬
‫לא הרווחתי אותם ביושר. לא.‬
‫תמיד הרגשתי שבתולים‬ ‫הם כמו כסף מזכיות בקזינו.‬
‫יש לי פה בתולים. נראה שצריך לבזבז אותם.‬
‫זה כמעט כמו תלוש שי.‬ ‫כמו זוג תלושים בסלסלת שי במלון.‬
‫"שמו פה שני תלושי בתולים.‬
‫"זה נחשב עניין גדול, אבל אני לא שמה זין.‬
‫"כדאי שננצל אותם בשביל הקטע‬ ‫לפני שניסע מאתר הנופש."‬
‫לא עניין אותי לשמר את עצמי,‬
‫אתם יודעים, את עצמי עד לנישואים.‬
‫אם "עצמי" מתייחס לפחד‬ ‫ולחוסר הנוחות שלי כלפי הגוף שלי ושלך.‬
‫למענך, אהוב ליבי.‬
‫לא. אם כבר להציג משהו‬ ‫לאהובי האמיתי בסופו של דבר,‬
‫אעדיף שזה יהיה מגוון כישורים מיניים‬ ‫וגישה בטוחה בעצמה, טוב?‬
‫שבה אפגין אותם.‬
‫מעין לקסיקון יחיד במינו‬ ‫לביטוי אהבתי היחידה במינה אך האוניברסלית.‬
‫אבל כדי לצבור כישורים כאלה,‬ ‫אצטרך להתנסות במגוון דברים קטנים.‬
‫זו פשוט הפרוצדורה.‬ ‫אני חייבת מונטאז' אימונים.‬
‫ואז אוכל להניח לזה.‬
‫ואז, כמו הנסיך העגמומי שמוותר על עושרו,‬
‫אוכל להניח לזה, ובסופו של דבר,‬ ‫למען אהובי האמיתי, בחתונתי,‬
‫אבא שלי יוכל להציג לו את זה, בשם המשפחה.‬
‫"מהמשפחה שלנו לשלך. אני לא יודע מה לומר,‬
‫"אבל אני יודע שהיא עבדה קשה על זה."‬
‫לא הדאיג אותי הטוהר,‬ ‫הרעיון שכל חוויה מינית‬
‫מפחיתה עוד קצת מערכך.‬
‫מודל האישיות‬ ‫שמשווה אותנו למדבקות לגירוד והרחה.‬
‫כאילו, גירוד קטן פה ורחרוח קטן שם,‬
‫זה כיף, אין ספק. אבל די מהר, מה נהיה ממך?‬
‫את תות דהוי במשקפי שמש.‬
‫זה מה שאת רוצה?‬
‫מה נעשה בך אז?‬
‫נצרף אותך לאחיות המופקרות שלך‬ ‫בסוף חוברת המדבקות?‬
‫כולנו זוכרים מה קרה לאחותך הבכורה,‬
‫כוס בירה שחורה יפהפייה עם רגליים.‬
‫ניסינו להוציא אותה לגמלאות והיא מתה‬ ‫מתחת למגף של גבר. נעלם לה כל הריח.‬
‫שום ניחוח. היא פשוט נשרה והתגלגלה.‬
‫ראית פעם מדבקה מגולגלת?‬
‫לא, הייתי מוכנה להיות נערה פעילה מינית.‬
‫והסקס, בעיקרון, פתר לי בעיה.‬
‫את אוהבת לפמפם על יבש אבל נמאס לך להיפצע‬
‫מהתפר בג'ינס שלך?‬
‫הייתי מוכנה להיות נערה פעילה מינית‬ ‫שלועסת מסטיקים ושהמורה לחינוך מיני גאה בה.‬
‫והיא התגאתה בי וחשתי בזה וזה עשה לי טוב.‬
‫אני זוכרת שחשתי גם‬ ‫בגאווה של אביו של החבר שלי בזמנו.‬
‫כן, אני חושבת שהבן סיפר לאבא,‬
‫ומצב רוחו של האיש השתפר באופן ניכר,‬ ‫מתוך גאווה לבנו.‬
‫כן. זה מגעיל.‬
‫אולי מפני שאני לא אוהבת אבות של חברים.‬
‫כדמויות, באופן כללי,‬ ‫הן איומות ואין להן זכות קיום.‬
‫אבל בעיקר בתיכון. טוב?‬
‫גם כשהם מקסימים. זה בגלל תפקידם.‬
‫זו לא אשמתם אפילו. "שלום.‬
‫"שלום, ג'קלין. מה נשמע? איך בלימודים?"‬
‫וכאילו, "אל תסתכל עליי‬ ‫או תדבר איתי בכלל, אדוני.‬
‫"עשה טובה. ברצינות, זה נראה רע.‬
‫"הבן שלך, הוא השיג גישה אליי,‬
‫"בזכות עצמו. אני לא חייבת לך כלום.‬
‫"לא נפנוף לשלום ולא רחרוח מהצד.‬
‫"נראה לי שעדיף לכולנו‬
‫"שכשתשמע את המכונית שלי מתקרבת,‬ ‫פשוט תיעלם מהעין.‬
‫"לך למחסן הכלים שלך ותעשה מה שאתה עושה‬
‫"במחסן הכלים העלוב והמחריד שלך."‬
‫אם נראה שיצאתי מדעתי‬ ‫מרוב עצבים על אביו של החבר שלי,‬
‫זה מפני שהוא היה מניאק ממש ספציפי.‬
‫הוא לא היה שונה‬ ‫ממבוגרים רבים שהכרתי אז בחיי.‬
‫הוא הגיב כל הזמן‬ ‫על השימוש שלי במילה "כאילו". באובססיביות.‬
‫"סליחה, ג'קלין. פשוט, כשאת מדברת,‬
‫"אני שומע רק את המילה 'כאילו'.‬ ‫אני מתמקד רק בה. זה פשוט…"‬
‫זה כל מה שאתה שומע?‬
‫זה כל מה שאתה מתמקד בו?‬
‫אז אהיה האימון הקוגניטיבי שלך, אדוני,‬
‫במאבקך בניוון המוחי שלך.‬
‫זו אותה מילה שוב ושוב.‬ ‫תתעלם ממנה, תטשטש אותה.‬
‫סינון סלקטיבי של מידע הוא‬ ‫אחת משש מיומנויות קוגניטיביות בסיסיות.‬
‫אני רואה שאתה פותר תשבצים.‬
‫אולי תוסיף לזה את ההקשבה לדבריי,‬
‫אם אתה מסרב ללכת למחסן הכלים,‬ ‫כפי שדרשתי ממך קודם.‬
‫זה היה ממש מגעיל.‬
‫כי הוא התנהג כאילו זה נובע מאכפתיות,‬
‫ואמר, "לא, פשוט…‬
‫"לא, פשוט, כשאת מרבה להשתמש במילה הזו,‬
‫"את ממסמסת את משמעות הדברים‬ ‫שנראה שאת מנסה לומר.‬
‫"את לא נשמעת אינטליגנטית."‬
‫ומצחיק שאומר את זה אדם שבמבט לאחור,‬
‫לא אמר שום דבר שהפתיע אותי‬
‫במחשבה מקורית כלשהי.‬
‫הוא היה מודאג לגבי טיב השיח שלי.‬
‫לא, אדוני, לא הבנת כלל.‬
‫האינטלקט שלי הוא נהר, טוב?‬
‫הוא נהר והמילה "כאילו" היא אבן,‬
‫ואני מפילה אבנים בנהר כדי לקטוע את הזרם‬
‫כדי שלא תיסחף בו ופאקינג תטבע.‬
‫אני אומרת "כאילו"‬ ‫מתוך התחשבות בגברים כמוך,‬
‫כי לא תוכל להתמודד איתי…‬
‫כשאדייק בדבריי.‬
‫ואני יודעת שאתה גאה בבנך שדופק אותי,‬
‫אבל אני דופקת אותו. ככה זה.‬
‫הוא לא נכנס לתוכי. אני נסגרת סביבו.‬
‫הוא לא חודר אליי. אני טורפת אותו.‬
‫אני לועסת אותו ויורקת החוצה‬ ‫את השאריות שלו והוא מת על כל רגע.‬
‫כמו שאתה היית מרגיש, חתיכת חזיר.‬
‫חתיכת חזיר במכנסיים קצרים.‬
‫לא אמרתי כלום לאבא, רק שיהיה ברור.‬
‫לא אוכל לעשות דבר כזה לשום גבר.‬ ‫דמיינו את הפרצוף שהיה עושה.‬
‫זה היה הורס אותו. הוא פשוט היה מתמוטט.‬
‫לא, אני לא מסוגלת לזה.‬
‫אבל לבן שלו לא ירדתי בחיים.‬
‫גם זה משהו, נראה לי.‬
‫לא באשמת האבא, שיהיה ברור.‬
‫פשוט לא יכולתי לנסות שוב עם החבר הזה,‬
‫כי הוא ראה אותי מנסה פעם אחת,‬
‫ואז נסוגה בפחד.‬
‫אז עכשיו, אם אלך על זה שוב,‬
‫זה סתם ייראה כמו ניסיון חוזר.‬
‫אתמול המחליקה האולימפית נלחצה.‬
‫בואו נראה. היא תצליח בקפיצות שלה היום?‬
‫לא, הייתי מודעת מדי לעצמי.‬ ‫הרגשתי שאציל את כבודי‬
‫רק אם אחכה כל השנה,‬
‫לעולם לא אזכיר את הניסיון הכושל,‬ ‫ואז, בסוף הקיץ,‬
‫אשלח את החבר שלי לקולג'‬ ‫כדי לפתוח דף חדש בי"ב.‬
‫וזה מה שעשיתי, בתחילת י"ב.‬
‫מצאתי לי חבר חדש‬ ‫כי ידעתי שכדי להיות מישהי חדשה,‬
‫אני צריכה אדם חדש שמולו אהיה כזו.‬
‫אז בתחילת י"ב, מצאתי לי חבר חדש,‬
‫והבאתי אותו למרתף של ההורים שלי,‬
‫והמרתף של ההורים שלי לא משופץ.‬
‫אז הכול נראה אמיתי ומציאותי‬ ‫וזה מתאים, אתם יודעים?‬
‫והחלטתי למצוץ לו בלילה הראשון שלנו ביחד,‬
‫לפני שיכיר אותי לעומק‬ ‫ויכיר את פניי ויוכל להבדיל‬
‫בין ביטחון עצמי מעושה וביטחון אמיתי.‬
‫כדי שאתחיל בתנופה מינית, אתם יודעים?‬
‫במהירות, לצבור תאוצה.‬
‫כדי לגלם את אותה אשת מערות.‬
‫אני מנסה להתנהג כאילו‬ ‫לא ברור לי מה זה בגדים,‬
‫שמשהו פשוט עומד בדרכו‬ ‫של הפה שלי בתשוקתו הטהורה,‬
‫אף על פי שעובר לי בראש רק "אברקרומבי".‬
‫ובאמת התחלתי בתנופה,‬
‫כי רציתי לבוא מאחורי מדרגות המרתף‬ ‫ולהתחיל בזה מיד! התכסיס הישן הזה.‬
‫המציצה תתחיל שם,‬ ‫כדי שלא יראה אותי מתכוננת.‬
‫הקטע הוא שהייתם מתגאים בי.‬
‫זה מתחיל…‬
‫ראיתי שהוא מאמין לקטע,‬ ‫ושנייה לפני שהתחלתי בזה,‬
‫חשבתי, "אלוהים, תראו מי לא מהססת.‬
‫"רק תראו לרגע מי לא מהססת."‬
‫וזה היה פשוט, אני לא יודעת למה, אני פשוט…‬
‫ואז, אתם יודעים…‬
‫שוב נעצרתי לגמרי. לא האמנתי. אני פשוט…‬
‫שוב. לכן אני לא סומכת על תנופות בחיי.‬
‫מבינים? הן לא ידחפו אתכם הלאה.‬
‫צריך להמשיך לרוץ.‬
‫לכן אני לא בונה על כניסה בביטחון.‬
‫אני יודעת שמגיע לכם משהו‬ ‫בתחילת המופע שירגיע אתכם.‬
‫"מה קורה, טאון הול?‬ ‫מה קורה, ניו יורק? כולם על הרגליים!‬
‫"אני הכי מדהימה. תדעו שאתם בידיים טובות."‬
‫לא.‬
‫אתם רואים…‬
‫ואז רואים שזה מתפרק.‬
‫רואים שזה מתפרק ונחלש במשך המופע.‬
‫אני מעדיפה להתחיל מאפס.‬
‫אני מעדיפה להידחף החוצה.‬ ‫"שלום? לא מגיע לי לחיות…‬
‫"אפשר רק לנשום לרגע?‬
‫"תודה. זה יספיק לי לעת עתה."‬
‫אני לא יודעת למה חשבתי‬ ‫שיעזור לי להתחיל בתנופה.‬
‫אני לא כזו. טוב?‬
‫אני מישהי שהלכה לקצה קרש הקפיצה ועשתה…‬
‫"שלוש, שתיים, אחת", ואז התחרטה,‬
‫באופן בלתי אפשרי ברגע האחרון.‬
‫רק בתנועות מסובכות פי אלף מהצלילה עצמה.‬
‫"מציל. תפנו את הסולם.‬ ‫, אני יורדת. מציל, תעזור לי."‬
‫פיניתי אלף סולמות בחיי.‬
‫זו מי שאני.‬
‫בתוך תוכי, אני יודעת שבחיים האלה,‬
‫כמעט אף פעם לא מאוחר מדי‬
‫להתחרט.‬
‫אני שם.‬
‫ואני חושבת, "באמת? את שוב מהססת?‬
‫"מה בתכנון פה, מתוקה?‬
‫"מה תעשי? תיסוגי במורד עוד גוף דפוק?‬
‫"תחכי עוד שנה‬
‫"ותנסי שוב בשנה הבאה עם אדם חדש‬ ‫בתור מישהי חדשה, בקולג', בשטח זר?‬
‫"לא. תעשי את זה וזהו." "אני לא כזו."‬ ‫"את שומעת את עצמך? לא אכפת לי.‬
‫"לא אכפת לי אם את חושבת יותר מדי‬ ‫ורוצה פה שני שיקריין כל חוויה‬
‫"כדי שכולם ידעו שאני יודעת שהיא יודעת‬ ‫שהכול בחיים קשור למודעות…‬
‫"לא, תמצאי דרך לזה."‬
‫"אז ניטשה אמר שדרכי היא הדרך היחידה."‬
‫"אז תמצאי את דרכו של ניטשה.‬
‫"אז תמצאי את דרכך. אני חייבת למצוא דרך."‬
‫אז פניתי לספרות.‬
‫אני…‬
‫קראתי את "לוליטה" אז. מה לעשות.‬
‫והתרשמתי מאוד משפתו של ולדימיר נבוקוב.‬
‫מי לא היה מתרשם?‬
‫אני מודה שכנראה קראתי את הספר‬ ‫קצת בשביל הפוזה.‬
‫שיהיה ברור, קראתי כל מילה,‬ ‫אבל הכי נהניתי לקרוא אותו‬
‫ליד חלונות של פיצריות‬ ‫בחצאית הוקי השדה שלי.‬
‫כשהכריכה גלויה,‬ ‫כדי לזעזע את המבוגרים שחולפים שם.‬
‫"סליחה, אתם מתעמקים בסופרי רוסיה הדגולים?‬
‫"אני בספק, בהמות מהפרברים."‬
‫אבל אני שם, ואותן דאגות צצות שוב.‬
‫אין מילים. אין כבוד.‬ ‫נראית טיפשה, נשמעת טיפשה,‬
‫השן תתחכך, הכול, וחשבתי,‬
‫טוב, לא אוכל לקריין,‬
‫אבל אולי אדמיין שמישהו מקריין?‬ ‫מישהו כמו ולדימיר נבוקוב?‬
‫מה אם אני אדמיין שזה לא אמיתי אלא רק…‬
‫אני רק דמות בסיפור קצר של ולדימיר נבוקוב,‬
‫ואז, גם אם ניסיון המציצה הזה ישתבש קשות,‬
‫האם הפרוזה לא תבריק‬ ‫בכתיבתו המיומנת של נבוקוב?‬
‫כי הכול ספרות במובן מסוים, לא?‬
‫הכול טקסט על פני טקסט על פני טקסט, לא?‬
‫ובספרות, שום דבר לא משתבש אלא נהיה מעניין.‬
‫השיבושים הם רק פרטים מעניינים‬ ‫שמוסיפים נופך לסיפור,‬
‫ואז חשבתי, "ואם יקרה הגרוע מכול?‬ ‫אל תיחפזי. ואם יקרה הגרוע מכול?‬
‫"מה אם תכרתי את כל הזין בנשיכה?"‬
‫חשבתי, "במקרה כזה, את כנראה מתקיימת‬
‫"בסיפור הכי ידוע באוסף,‬
‫"הסיפור שבו היא כורתת את הזין בנשיכה."‬
‫אז חשבתי, "זה לא אמיתי. זו ספרות.‬
‫"הכול טקסט בסופו של דבר.‬
‫"אור ירח. זה לא הכי טוב שלי.‬ ‫אור ירח, נתחיל בירח.‬
‫"אור הירח קורן‬ ‫על צידו הדרומי של פין של בחור צעיר.‬
‫"בחורה ששיערה חום,‬ ‫עם גוונים אדומים שלרוב לא מבחינים בהם,‬
‫"מתקדמת באופן מגושם לגליל הפשוט…"‬
‫זה לא אמיתי…‬
‫ואז עשיתי את זה.‬
‫הייתי על הזין!‬
‫תודה.‬
‫אני יודעת שזה נשמע קצת כמו ניתוק רגשי,‬
‫לכמה מכם לרגע.‬
‫לא מה שנרצה שיקרה לבנות שלנו.‬
‫טוב? "זה לא קורה לי.‬ ‫זה קורה לה, כמובן. למי? לה.‬
‫"כשקשה לי בחיי,‬ ‫אני פורשת לחדר קטן במוח שלי.‬
‫"הוא קטנטן ואני צופה בטלוויזיה זעירה.‬
‫ורק בדברים משעשעים.‬
‫"לפעמים המסך הקטן‬ ‫מנסה להראות לי מה קורה לי‬
‫"בחיי האמיתיים והאיומים,‬ ‫ואז אני מגששת אחר השלט."‬
‫לא, זה לא היה ניתוק רגשי.‬
‫לא, זו הייתה הברקה שלי.‬ ‫זו הייתה ההתעלות של האגו.‬
‫יש הבדל,‬
‫וזה העלה אותי על הזין הזה,‬ ‫והפגזתי שם, ממש הפגזתי.‬
‫לא נשמעו שום צרחות מכאב.‬
‫נראה שהיה לזה ניגון פנימי משלו.‬
‫כמו שתמיד ציפיתי שיהיה, אתם יודעים?‬
‫ולפני ששמתי לב,‬
‫הוא פלט זרע לתוך הפה שלי,‬ ‫כמו שנוהגים לומר. מכירים את הביטוי?‬
‫ובלעתי כי אני קוראת של טוני רובינס,‬
‫ואני לא מעגלת פינות.‬
‫תמיד ידעתי.‬
‫תמיד ידעתי שאבלע. זה לא הלחיץ אותי לרגע.‬
‫יש דרך קלה ודרך קשה ואני אבחר אוטומטית‬ ‫בדרך הקשה כדי לצבור נקודות.‬
‫אני כזו שהולכת על "טוב מאוד"‬ ‫במסלול המוגבר לבולעות.‬
‫לא על "מצוין" במסלול נחשב פחות, אז כן.‬
‫כן, אני אבלע ושיקרה מה שיקרה,‬
‫וזו הייתה הצלחה.‬
‫זו הייתה הצלחה אדירה.‬
‫רציתי לכתוב על זה את החיבור לקולג',‬ ‫אבל ידעתי שהוא יהיה גדול עליהם.‬
‫הם לא היו מתוחכמים מספיק לזה.‬
‫לא, לא היועצים, לא הדיקנים. אף אחד מהם.‬
‫בניגוד אליכם.‬
‫אבל ידעתי מה עשיתי,‬
‫והלכתי ללמוד בקולג'‬
‫בהרגשה די טובה.‬
‫וזה היה מעניין‬ ‫כי זה היה קולג' קתולי, בערך.‬
‫לכל הפחות,‬ ‫היו שם הרבה בתולים קתולים בעניבות‬
‫שהתרוצצו להם שם,‬
‫וניסו נואשות לצבור ניסיון מיני במסיבות.‬
‫המוני מאוד. אני לא הייתי כזו.‬ ‫כבר עשיתי שיעורי בית בתיכון.‬
‫ואני יהודייה, אז אם כבר,‬ ‫הרגשתי כמו דמות של פיליפ רות ביניהם.‬
‫הרגשתי כמו סוטה יהודייה שמוכנה לחנך מישהו.‬
‫זה מדהים, אם מצליחים בזה. אני ממליצה בחום.‬
‫אבל לא בער לי לרדת לאף אחד אז.‬
‫מבחינתי, המציצה כבר הייתה משהו שהשגתי.‬
‫זו הייתה אמנות שהשתלטתי עליה באופן בסיסי,‬
‫שכבר ידעתי איך היא פועלת,‬
‫ועכשיו אוכל לנסות מתישהו‬ ‫לחרוג ממוסכמות האמנות הזו.‬
‫שאלתי שאלות גדולות כמו‬ ‫"מה יכולה להיות משמעות המציצה?‬
‫"האם מציצה יכולה להיות מכתב אהבה‬
‫"אם משקיעים בה מספיק אהבה?‬
‫"האם המציצה יכולה להיות שיר‬ ‫וגופי הוא שפה גסה אך משולהבת?"‬
‫הייתי בהרבה שיעורי פילוסופיה.‬ ‫והכול היה ממש פוסט-מודרני‬
‫ומעורר השראה.‬
‫ובתקופה הזו,‬ ‫כשפגשתי סוף סוף מישהו שממש חיבבתי,‬
‫כמו צ'יפס, אפשר לומר,‬
‫מצצתי לו. פשוט מצצתי לו.‬
‫אתם מבינים? לא מיד, אבל די מהר.‬
‫למה לא? לזה נועד כל המאמץ.‬
‫זה היה קל כמו אכילת צ'יפס.‬ ‫הלקסיקון שלי היה מוכן.‬
‫זו הייתה הסימפוניה שלי‬ ‫והסימפוניה שלי התנגנה נפלא.‬
‫הייתה אכזבה אחר כך? לא יודעת.‬ ‫לא ציפיתי להצעת נישואים.‬
‫לא הייתי מופתעת ממנה.‬
‫אבל לא ציפיתי לה. לא.‬ ‫מציצה יכולה להיות מכתב אהבה?‬
‫כן, זה אפשרי.‬ ‫אבל זה לא אומר שהם ישיבו לך אהבה.‬
‫וזה בסדר, כי אנחנו יודעים.‬
‫אנחנו יודעים, כאמנים.‬
‫נגזר עלינו רק לעמול,‬
‫ולא ליהנות מפרי עמלנו.‬
‫כן , אני חושבת שבעיקר התבאסתי אז‬
‫מהעצה הרווחת של חבריי,‬
‫הדעה הרווחת שהייתה, בערך,‬
‫"את בחורה מודרנית,‬ ‫אז תכייפי לך פה ושם, כמובן,‬
‫"אבל אם את מחבבת מישהו באמת…‬ ‫את אומרת שאותו את ממש מחבבת?‬
‫"אז תתקדמי לאט.‬
‫"תתקדמי לאט. עדיף שלא להיות זמינה מדי."‬
‫איכס.‬
‫איכס, לא.‬
‫לא, אני לא אתקדם לאט.‬
‫לא, ההיבריס הזה לא ייאמן. המוות בפתח.‬
‫המוות בפתח.‬
‫וצריך לנסות ולשכוח מזה כדי לשרוד בכל יום.‬
‫אתם צריכים לדמיין‬ ‫שאתם השחקנים הראשיים בסדרת הטלוויזיה‬
‫שהיא חייכם. "לא יהרגו את הדמות שלי בקרוב.‬
‫"אני בכל סצנה. נראה לי שיהיה בסדר."‬
‫מה אם אתם לא השחקנים הראשיים?‬ ‫יש דמויות אחרות.‬
‫מה אם אתם לא בסדרה? מה אם אתם סטיבן טנזר?‬
‫זה חבר שחקן שלי שממש לא הצליח לו.‬
‫כמעט לא השיג אף תפקיד.‬
‫זו השורה הכי אפלה במופע.‬
‫וזה לא שם של אדם אמיתי.‬
‫בחיים לא אעשה את זה למישהו. בחיים לא.‬
‫זה גרוע יותר במובן מסוים, כי אני ממציאה‬ ‫את סטיבן טנזר בכל ערב רק כדי להשמיד אותו.‬
‫הוא משמש בחייו ובמותו רק כפרט‬ ‫שממחיש את הטיעון הנרטיבי שלי.‬
‫גורל שאאחל למעטים.‬
‫המוות בפתח ויש לי תיאוריה,‬
‫יש לי תיאוריה שלפיה‬ ‫אנחנו נפטרים מהגוף והבשר,‬
‫וכל ההשפלות נותרות מאחור גם הן,‬
‫אבל אני לא בטוחה כל כך שהמבוכות לא נמשכות.‬
‫למה שלא יימשכו, נכון?‬
‫אני יודעת שאותי מביכים‬ ‫קרובי משפחה מסוימים שלי שמתו.‬
‫רובם, האמת.‬
‫כשאני מסתכלת על תמונות שלהם,‬ ‫תמונות יפות במסגרות יפות,‬
‫שממש מוצגות בגאווה על הפסנתר בבית הוריי.‬
‫אני מביטה בתמונות שלהם ולא מתנערת מזה.‬
‫הם נראים לי טיפשים. הם נראים טמבלים,‬
‫כי אני רואה בעיניהם בתמונה‬ ‫שהם לא מבינים שהם מתים כרגע.‬
‫הם נראים כמו פראיירים.‬
‫"אתם מתים." אתם יודעים?‬
‫בסך הכול צריך לנסות, כשמישהו מצלם אותך,‬
‫לרמוז על טיפת מודעות במבט. פשוט…‬
‫משהו קטן, כך שאם תמותו,‬
‫ומישהו יביט בתמונה,‬ ‫הוא ידע שהמבט שלנו משדר,‬
‫"אני אבוא לקחת גם אותך מתישהו."‬
‫אז הייתי בקולג'‬ ‫והייתי מודעת מאוד לעובדה שהמוות בפתח.‬
‫כבר לא הייתי צעירה,‬ ‫אז אם יש לי אהבה להעניק,‬
‫ואוכל לבטא אותה במציצה הרהוטה הזו,‬
‫אני אעשה את זה. וכך עשיתי והאמנתי בזה.‬
‫אבל אז חזרתי הביתה בחופשת החורף‬
‫ונתקלתי בחבר הישן,‬ ‫מהמציצה המוצלחת הראשונה,‬
‫כשהייתי בי"ב,‬
‫והלכנו לדיינר,‬ ‫כדי שנוכל לאכול ביצים בלילה.‬
‫וכבר שתינו קפה שחור.‬
‫כבר אין לנו צורך במתקן לשקיות סוכר.‬
‫"שיישאר על השולחן? שיהיה.‬ ‫לא ברור למה, כי לא נשתמש בו.‬
‫"אנחנו שותים קפה שחור עכשיו."‬
‫ודיברנו עכשיו כמו חברים ותיקים מהצבא.‬
‫עברו כמה חודשים מאז שסיימנו תיכון,‬
‫אבל שוחחנו כאילו צברנו ניסיון עשיר,‬
‫אז אני מן הסתם סיפרתי לו‬
‫על הבחור החדש שאני ממש מחבבת בלימודים,‬
‫ואמרתי משהו לחבר שמצצתי לו אז.‬
‫"כן, אני לא יודעת אם הבחור שאני מחבבת‬
‫"מחבב אותי באותה מידה שאני מחבבת אותו."‬
‫והחבר שמצצתי לו אז אמר,‬ ‫"אולי הוא מפחד ממך.‬
‫"כן, כמו שאני פחדתי.‬
‫"ועדיין מפחד קצת.‬
‫"אף פעם לא חשתי בנוח איתך‬ ‫במשך כל הקשר שלנו בי"ב,‬
‫"מאז הלילה הראשון שבילינו ביחד‬ ‫ופשוט מצצת לי ככה פתאום.‬
‫"זה היה כזה פתאומי.‬
‫"כשפשוט מצצת לי.‬
‫"זה פשוט היה פתאו-מי-זה.‬
‫"פתאו-מי-זה-בא, כשפשוט מצצת לי."‬
‫הוא כל הזמן הדגיש את ה-מ'.‬ ‫"מצצת לי." חשבתי, "אלוהים."‬
‫מה נהייתי? כאילו, בגלל הפחד שלי,‬
‫נעלמה מעיניי האפשרות‬
‫שגם אני עלולה להפחיד מישהו‬ ‫ובכך להמשיך את מעגל הקסמים.‬
‫ואז אמרתי, "רגע, לא. סליחה. איזו חוצפה.‬
‫"אתה לא התמים והמפוחד בסיפור הזה.‬
‫"אני התמימה והמפוחדת בסיפור הזה,‬
‫"שהתגברה על פחד באותו יום.‬
‫"איך אתה מעז לגזול ממני את סיפור הרקע שלי?‬
‫"איך אתה מעז לנסות‬ ‫ולהפוך אותי לזונה המפחידה והרעה?‬
‫"לא, אולי הייתי מפחידה באותו יום,‬
‫"אבל רק באופן שבו באטמן מפחיד. טוב?‬
‫"כן, באטמן מפחיד, אבל איך אתה מעז?‬
‫"איך אתה מעז להביט בבאטמן‬ ‫ולשכוח שהוא נהיה באטמן‬
‫"כי באטמן היה ילד קטן‬
‫"שהוריו נרצחו באכזריות מחוץ לתאטרון ההוא.‬
‫"והעטלפים עפו לידו, אז הוא פחד מעטלפים.‬
‫"הוא הצטרך ללכת למערת עטלפים ולצאת כבאטמן.‬ ‫אם אתה רואה אותו, קדם לו פחד מעטלפים.‬
‫"אם אתה רואה כוח, זה פחד שנהפך על פיו.‬ ‫זה פיצוי יתר. זה סיפור שחוזר אלף פעם.‬
‫"איך אתה לא רואה את הילד הקטן שבי?"‬
‫והוא לא הבין, וזה בסדר.‬
‫כנראה לא היה מדויקת.‬
‫והוא אחד מהאנשים האלה‬ ‫שלא מקובל עליהם שאת נעמדת‬
‫ומדגימה משהו במסעדה.‬
‫זה חלק די מהותי באישיות שלי.‬
‫זה לא מפריע לאף אחד.‬
‫קצת בידור לשאר הסועדים,‬ ‫ככה אני תמיד אומרת.‬
‫אבל הוא אמר משהו. הוא אמר,‬
‫"אני לא יודע, ג'ק."‬
‫והוא קיצר לי את השם לג'ק‬ ‫רק כדי להכניס לי עד הסוף.‬
‫הוא מכיר אותי, אוהב אותי, אכפת לו ממני.‬
‫אכפת לו. אכפת לו מג'ק.‬
‫אכפת לו מג'ק שלו.‬ ‫"מתאים לך הסווטשירט? שיישאר אצלך."‬
‫"אני לא יודע, ג'ק.‬
‫"אולי מציצה היא לא הדרך הנכונה‬ ‫לשדר למישהו שאת מחבבת אותו."‬
‫ואמרתי,‬
‫"אני חושבת שבמקרה שלי, אולי זה כן אפשרי."‬
‫עדיין האמנתי בזה, אתם יודעים?‬
‫אבל זה חרפן אותי קצת אחרי הארוחה,‬
‫כי מה שהוא תיאר היה בדיוק מה שעשיתי‬
‫באוניברסיטה במשך לא מעט זמן.‬
‫והתחלתי לחשוב שאולי המציצות הפיוטיות שלי‬
‫לא התקבלו ברמת התחכום שאליה התכוונתי.‬
‫וחזרתי ללימודים בתור פיליפ רות הרוסה.‬ ‫בלי ביטחון עצמי. באטמן נעלם.‬
‫לא ידעתי מה לעשות עם עצמי.‬ ‫רק הסתובבתי בקמפוס וסבלתי מקור,‬
‫והלכתי לי באלכסון בכל מיני רחבות שם,‬
‫ושאלתי את עצמי שאלות עצובות.‬
‫"האם השירה שלך לא עומדת במבחן המציאות?"‬
‫"האם לא נוכל ליצור משמעויות משלנו בחיים?"‬
‫"האם את סתם הזנזונת‬ ‫שחשבה שהכללים לא תקפים לגביה משום מה?"‬
‫ויכולתי להכניס את זרועותיי‬ ‫לשרוולי ז'קט הפליס שלי מ"נורת' פייס",‬
‫אבל למה לי, כשאפשר להסתובב שם כמו אפונין?‬
‫בסופו של דבר חשבתי,‬ ‫"לא, אני לא אעשה את זה.‬
‫"זה לא יעציב אותי"‬ ‫והתנערתי מזה ואילצתי את עצמי לצחקק,‬
‫עד שזה נשמע טבעי. כאילו, "לא. תראי אותך.‬
‫"תראי אותך.‬ ‫החלטת להתגבר על הפחד, וכך עשית.‬
‫"מצצת בבטחה.‬
‫"כמו שתמיד רצית.‬
‫"מציצה בביטחון כזה‬
‫"שהיא מפחידה גברים.‬
‫"וכן,‬
‫"תמיד בודדים בצמרת.‬
‫"אך אין זה מחיר ההצטיינות? אכן כך.‬
‫"אני מצטרפת לשורה ארוכה וגלמודה‬ ‫של דמויות מצטיינות וטרגיות‬
‫"והאם הייתי בוחרת בגורל אחר? לא.‬
‫"אסתפק בגיבורת על", ותפסתי בז'קט הפליס‬
‫וניסיתי לגרום לו להתבדר‬ ‫בבריזה שהלוואי שהייתה שם.‬
‫אבל אני יודעת מי אני.‬
‫אז כמה שנים לאחר מכן,‬
‫אני בשנות ה-20 שלי‬ ‫ובעוד חנות ספרים של "בורדרס",‬
‫עם עוד חבר, כי הפלא ופלא,‬
‫הם ממשיכים לצוץ.‬
‫וכרגיל, לא אפרט שום מאפיינים ייחודיים‬
‫לגבי דמות החבר החדש בסיפור,‬
‫כי מן הסתם, תפקידם הוא רק לסייע‬
‫במסע הגילוי העצמי שלי, אז…‬
‫מה, תרצו איזה פרט משונה? זה לא יקרה.‬
‫"הוא מושך ברוכסן כשהוא לחוץ.‬ ‫היה לו ריח של ספרים וסיגריות."‬
‫לא, הם קיבלו את המציצות שלהם.‬ ‫נראה לי שזה מספיק.‬
‫הם לא יזכו ממני גם לתיאור מפורט הערב,‬
‫אבל רק שתדעו, זו הדמות הגברית האחרונה‬
‫שתצטרכו להעלות בדמיונכם ולהפריד מהשאר,‬
‫רק לעוד קצת זמן.‬
‫הייתי בחנות ספרים‬ ‫בגיל 20 ומשהו עם החבר החדש,‬
‫ואני קצת נוגה בחנות ספרים.‬
‫אני לא שולטת בזה.‬
‫אני מעלעלת בשירים של שרון אולדס.‬
‫אני מהרהרת בילדותי.‬ ‫אני מוקסמת מכל זה בעיניים דומעות,‬
‫אז סיפרתי לחבר החדש‬ ‫את כל הסיפור שסיפרתי לכם.‬
‫ובכיתי קצת.‬
‫כי אף אחד לא מרגש אותי כמוני, כנראה.‬
‫אני מתרגשת ואז מתרגשת מהעובדה‬ ‫שאני מסוגלת להתרגש בעוצמה כזו,‬
‫וזה ממשיך ככה. הוא לא בכה, וזכותו.‬
‫זה מובן. כולם מביעים רגשות באופן שונה.‬
‫אבל לא ידעתי אם הוא באמת שמע ואמרתי,‬
‫"נראה שהמציצות המושלמות שלי‬ ‫אולי סתמיות בעיניך,‬
‫"שזו עובדה פשוטה ומובנת מאליה.‬ ‫'בטח, החברה שלי מוצצת טוב.'‬
‫"אבל לא, זו יכולת שהושגה במאמצים‬ ‫ונלווית לה אחריות גדולה, גם עכשיו.‬
‫"שמעת את הקטע עם באטמן? זה לא מדויק, אבל…"‬
‫המשכתי לומר לו הכול בפרצוף,‬ ‫כי הוא עשה פרצוף מוזר.‬
‫משהו לא היה בסדר,‬ ‫ולבסוף אזרתי אומץ להפסיק לדבר,‬
‫ואמרתי "מה?"‬
‫והוא עשה ככה,‬
‫"לא, זה פשוט מצחיק,‬ ‫כי את קצת מוצצת עם שיניים."‬
‫אני בקושי מסוגלת להסתכל עליכם כרגע.‬
‫אני.‬
‫אף אחת לא דאגה יותר לגבי השיניים ממני.‬
‫היוונים צדקו.‬ ‫כנראה לא נוכל להימלט מגורלנו.‬
‫השיניים הדאיגו אותי כל כך, יותר מכול,‬ ‫אבל כשנראה בפעם הראשונה שזו לא בעיה,‬
‫שיניתי את דעתי והאמנתי לתיאוריות שלי.‬ ‫את אשת מערות ויש ניגון פנימי.‬
‫והמחשבה הזו והתיאוריות‬ ‫רק הוסיפו לזה שיניים במשך הזמן. על בטוח.‬
‫בכל שנה שחלפה,‬ ‫ברור לי שהלסת נסגרה עוד ועוד.‬
‫הביטחון צמצם בעוד כמה מ"מ…‬
‫ובינתיים דמיינתי‬ ‫שאני איזו אלופת מציצות טרגית.‬
‫זה היה הסיוט הכי נורא שלי. מבינים?‬ ‫הייתי הטיפשה. הייתי שתי הטיפשות.‬
‫אבל לא סתם מישהי שמאוהבת בעצמה…‬ ‫לא. הייתי אחיות טיפשות שמוצצות עם שיניים.‬
‫פשוט על הברכיים ומוצצות.‬ ‫"הכי טובות שיש, אין כמונו.‬
‫"איך נותנים לנו לעזוב בכלל?‬ ‫ועכשיו נרכב אל השקיעה.‬
‫"עוד לקוח מרוצה.‬
‫"עוד קהילה מרוצה."‬
‫אלוהים. פשוט זחוחה ו…‬
‫לא. בא לי להכחיש, אבל אם הוא הרגיש שיניים,‬ ‫אז זה קרה. מה, לבקש עוד משוב,‬
‫כדי להימנע מהשפלה?‬
‫"יש לך עוד ביקורת בונה, אם כבר?‬ ‫אני פשוט אוהבת ללמוד מטעויות."‬
‫טוני רובינס אומר שאם תלמדו‬ ‫לקבל משוב באומץ, תוכלו להיות ענקים.‬
‫ואני רוצה להיות ענקית,‬ ‫אבל מי הורס למישהו את הנרטיב ככה?‬
‫הסיפורים שלנו הם כל מה שיש לנו.‬
‫מונח קטן, "מציצה עם שיניים",‬ ‫שכנראה למד בגיל 14,‬
‫שלא השתנה בשפתו ולו פעם אחת,‬
‫והוא הטיח אותו בי והרס אותי.‬
‫ואני מרגישה שנעשה לי עוול.‬ ‫אני מרגישה שנעשה לי עוול נוראי.‬
‫ולמה? כי…‬
‫אני יודעת שאני דווקא מנסה‬ ‫לראות אותו באור הכי חיובי שיש.‬
‫אני מוצאת את השירה בפגמיו בזמן אמת.‬ ‫אני אוהבת למצוא שירה בפגמים, טוב?‬
‫וכן, אני מלטפת לגבר את האגו.‬
‫אבל זה נכון,‬
‫אלה אלף דברים במהלך כל יום‬ ‫שנועדו לעודד את רוחו של הגבר.‬
‫אלף דברים מרומזים, ערנות מתמדת.‬
‫להמשיך ולצחוק ללא הרף בזמן שהגבר מדבר,‬
‫רק למקרה שמשהו שיגיד אמור לשעשע.‬
‫אני צריכה צחוק בסיסי שאוכל לכוונן.‬
‫אם תהיה רק דממה,‬ ‫הפרצים האלה לא יהיו אמינים.‬
‫אני מדהימה במסעדות‬ ‫אם הגבר שאיתי מתבלבל בהזמנה.‬
‫למשל, אם הוא הזמין טחינה‬ ‫והתכוון לטאבולה ועכשיו הוא מבולבל,‬
‫ולא יודע למה הביאו לשולחן רוטב לסלט.‬
‫הוא יגיד, "איפה הטחינה שלי?"‬
‫מה אני עושה? אני מתפלאת כמוהו.‬
‫"אין לי מושג מה קרה.‬ ‫סתם התנתקתי, כמו תמיד.‬
‫"אתה יודע שאני מעופפת.‬ ‫אבל ניקח עששית. אני אוהבת תעלומות.‬
‫"אני יודעת בוודאות רק שהפתרון לחידה‬
‫"הוא בטח לא, ובחיים לא יהיה,‬ ‫שלא הכרת מילה."‬
‫לנגן רה. כאילו, רה.‬
‫למדתי לנגן רה אלף פעמים‬
‫באלף גיטרות מאלף חברים מוזיקאים.‬
‫אני כבר יודעת איך מנגנים רה,‬ ‫אבל תראה לי שוב, מלאך מבריק שכמוך.‬
‫לא הצלחתי. תעזור לי להזיז את האצבעות שלי.‬
‫תעזור לי לנגן מוזיקה.‬
‫זה דורש ערנות.‬
‫זה כמו אביזרי בטיחות לילדים,‬ ‫כששמים מגני פינות.‬
‫מהר, תניחו אותם. הוא יגיע עוד מעט.‬
‫הכול מוכן? תוודאו. הוא עוד מעט מגיע!‬
‫רק כדי לוודא שהגבר יוכל, בבטחה…‬
‫לדדות כמו תינוק כל היום,‬
‫כמו מלך שיכור,‬
‫מבלי שיהיה לו מושג כמה פעמים‬ ‫הוא היה ככה קרוב לפגיעה קטלנית ברגשותיו,‬
‫אם לא הייתי מתערבת ומסלקת דברים מדרכו.‬
‫ומשגיחה עליו בשבע עיניים.‬
‫כל בחור שיצאתי איתו, כל גבר,‬
‫שעבדתי אצלו, שעבד אצלי,‬
‫כולם.‬
‫למצוא שירה בפגמיהם, ואני מתה על זה.‬
‫ואני עושה את זה בלי מאמץ.‬
‫לא לעשות את אותו הדבר למעני,‬
‫רק לגבי דבר אחד?‬
‫אתם יודעים, לא להשיב לי באותו מטבע,‬
‫לא לנסות ולמצוא את היופי במציצה עם שיניים,‬
‫כשהוא כמעט נגלה לעין?‬
‫זה לא נראה לי קשה אפילו.‬ ‫לא לראות משהו באור רומנטי,‬
‫כשזה משהו שקל לראות באור רומנטי,‬ ‫כמו מציצה עם שיניים?‬
‫אין לך חוש פיוטי, אדוני?‬
‫פשוט אין לך מושג מה משפר את חיינו בכלל?‬
‫ורציתי להגן על עצמי, טוב?‬
‫אבל נזכרתי בתיאוריה‬ ‫שעל כל מילה שנוסיף, נאבד מכוחנו.‬
‫ההגנה הכי טובה היא לא לומר כלום.‬
‫בזה לא הייתי חזקה מעולם.‬
‫תמיד הייתי חזקה דווקא‬ ‫ב"אני כבר מדברת הרבה זמן.‬
‫"אז עדיף שאמשיך לדבר,‬
‫"עד שזה יצא כמו שצריך."‬
‫האומץ להעז ולהיות משכנעת פחות ופחות.‬
‫אז אמרתי לו, "אתה צודק.‬
‫"אתה צודק.‬
‫"אני מוצצת עם שיניים.‬
‫"ובכוונה.‬
‫"כן.‬
‫"כי מציצה היא מציצה בזכות השיניים.‬
‫"כן.‬
‫"כי השיניים…‬
‫"מציצה היא מציצה בזכות השיניים‬
‫"כי כשאתה מרגיש שיניים,‬ ‫אתה יודע שאתה בתוך פה.‬
‫"השיניים הן שמזכירות לך‬ ‫שאתה נמצא בתוך פה בכלל."‬
‫מהו הפה שלי בכלל בלי שיניים?‬
‫סתם עוד פתח מושלם בגוף.‬
‫רק גרסה מרווחת יותר של פתחים שכבר יש לנו.‬
‫סתם עוד פי טבעת, סתם עוד פות,‬ ‫סתם עוד חריץ משומן בין הציצים.‬
‫סתם עוד דרך ללפות את הזין ברכות‬
‫כדי שיחוש שוב עונג צרוף ופשוט.‬
‫לא, זה לא משמעותי או לוהט‬ ‫כמו שמציצה יכולה להיות.‬
‫המציצה עוסקת במשהו מעבר לזה,‬
‫והשיניים, זה קורה בזכות השיניים.‬
‫השיניים במציצה‬
‫הן כמו הגרעינים באבטיח.‬
‫הן דואגות שהעונג לא יהיה מושלם.‬
‫השיניים במציצה הן החול שגורם לגירוי בצדפה‬
‫שמייצר את הפנינה.‬
‫הם מלח הים בקרמל.‬
‫זוכרים ב-2012, חשו צורך לשווק לנו דבר כזה?‬
‫חלק מיצרני הקרמל הבינו‬
‫שכולנו התרגלנו יותר מדי לטעם ואמרו,‬
‫"צריך להוסיף תזכורת בכל ביס וביס.‬
‫"משהו שישדר להם שלא,‬ ‫המתיקות לא מובטחת בחיינו."‬
‫לא , המציצה היא יוזמה פגומה מטבעה.‬
‫זה מיצג אנושי מגושם.‬
‫זה כמעט רעיון גרוע.‬
‫זה כמעט לא עובד, אבל בזכות כל הטכניקות,‬
‫זה עובד בכל זאת, וזה מה שמרגש.‬
‫כמו בובת הגומי הקטנה בקופסת הקורנפלקס,‬
‫האיש הנמתח הקטן שזורקים על הקיר,‬
‫ואז הוא נצמד אבל אז נופל‬ ‫ומנסה שוב ונופל ומנסה שוב ושוב,‬
‫ובזכות הניסיונות והכישלונות,‬ ‫נראה שהוא זוחל.‬
‫ולכן אנחנו אוהבים אותו. לכן הוא פרס.‬
‫לכן אנחנו נוברים בדגנים למענו,‬
‫ומרוויחים אותו ביושר‬ ‫באמצעות אכילת קורנפלקס בכל יום ויום.‬
‫מציצה מרגשת אותי בדיוק ככה.‬
‫אבל לכל הפחות, ברמה הבסיסית והברורה ביותר,‬
‫השיניים במציצה הן הפרטים‬ ‫שמוסיפים את החספוס לחיינו,‬
‫פרטים שהמורה לאנגלית הבטיחה לנו‬ ‫שהם המאפיינים המעשירים את המכלול.‬
‫אלה השזיפים בארגז הקרח,‬
‫הגיית הפ' המובלטת במיקרופון שלי,‬
‫מדידת החיים בכפיות קפה,‬
‫הערפל המתערבל כנגד זגוגית החלון.‬
‫המשכורת של גרבו, צלופן.‬
‫עלי הכותרת של זוזו.‬
‫השיניים במציצה הן עלי הכותרת של זוזו.‬
‫בזכותן תדע שאתם חי ושאלה חייך ושהפעם הבנת.‬
‫הפעם ברור לך שאלו חיים נפלאים.‬
‫הפעם אתה מבין שאתה האדם הכי עשיר בעיר.‬
‫השיניים במציצה מגבירות את הסיכון.‬
‫הן עלולות להיות גזר דין מוות ל"סוזן" שלו,‬
‫וזה נמנע רק בזכות התשוקה והאמונה,‬
‫והשיניים מוסיפות עצם לסיפור נטול עצמות,‬
‫לזין שבעצם נטול עצם.‬
‫הלשון תירקב.‬
‫הפין יירקב, אבל השיניים…‬
‫הן ישרדו.‬
‫השיניים מוסיפות מאות שנים לעניין.‬
‫מציצה חלקה ללא שיניים‬ ‫היא נחלתם של מוחות קטנים.‬
‫לא, השיניים מבטיחות‬ ‫שהמציצה שלך לא תהיה חדגונית ועלובה.‬
‫לא, במציצה חלקה ללא שיניים,‬
‫ההתאמה תהיה מדויקת מדי.‬
‫האקט יהיה סתם מוט עגול שמושחל בחור עגול,‬
‫כדי שאתה ועוד מישהי‬ ‫תרגישו שאתם מתמזגים לגוף אחד. לא.‬
‫מה כיף בגוף אחד?‬
‫לא, בוא נהיה שניים.‬ ‫בוא נרגיש את הגבולות הבוטים שבינינו,‬
‫כדי שנוכל להידחק כנגדם.‬
‫אתם לא מבינים?‬
‫שורות השיניים שלנו הן חומותיו של רומיאו.‬
‫הן מספקות לאהבה קלת הכנפיים‬ ‫משהו שתינשא מעליו.‬
‫ולכן עלינו לנגב את השפתון נגד היובש.‬
‫ולשחרר את שינינו שמתחת לשפתיים‬
‫ולתת לשינינו להתחכך.‬
‫ניתן להן להתחכך.‬
‫ואם לא יתחככו בטבעיות,‬ ‫נחכך בכל זאת, בשביל העיקרון.‬
‫כי תחשבו על רוח הרפאים, על הכדור.‬
‫אם יוענק לה פה שוב לכמה דקות,‬
‫היא לא תשייף את שיניה מהר‬ ‫כדי לספק ואקום מושלם‬
‫לזין שלכם. לא.‬
‫אף אלה לא תלבש צורה אנושית,‬ ‫אלא אם כן יהיה יופי משונה‬
‫דווקא במגבלותיה של צורה זו.‬
‫אז לא, לא מצצתי לך‬ ‫באופן פתאומ-מ-מי. מהה, מהה.‬
‫לא, ירדתי משמיים. תירא בחיל ורעדה, נקבה.‬
‫וכמובן…‬
‫אני כמובן לא מושפלת כשאני כורעת ברך.‬
‫לא, לא מתחתיך, אלא דרכך‬ ‫ומעבר לך ולפני שנולדנו,‬
‫ביראת כבוד אל מול הטרגדיה האנושית המוזרה.‬
‫איברך הוא ברז פעוט‬
‫שדרכו אני שותה את היקום.‬
‫גופך הוא כמה משפטים מסורבלים,‬
‫תרגום גרוע לפאר הנפש,‬
‫אבל אני מקבלת את התרגום בכל זאת,‬ ‫כי אם אבין אותו לחלוטין וישירות,‬
‫אתמוסס מיד,‬ ‫ואני כנראה רוצה לבלות זמן בגוף הזה‬
‫כמו שארצה לבלות את זמני כרוח רפאים.‬
‫ואגב, הלקח הוא לא…‬
‫שיהיה ברור… בעצם, אין לקח.‬
‫כוונתי היחידה היא לבדר ולשמח.‬ ‫אני הרי מופיעה במועדוני לילה.‬
‫אבל הלקח, אם היה לקח,‬ ‫הוא בהחלט לא "את המציצות תשמרו‬
‫"לאלה שיוכלו להעריך‬ ‫את הגדולה הרוחנית שלהן".‬
‫לא, כי אז לסיפור שלי יש מוסר השכל,‬
‫וזה לא מקובל עליי. לא, תודה.‬
‫לא, הביטו בגאוותי. לא.‬
‫לו רק נוכל למצוץ בחופשיות.‬
‫לו רק לא נצטרך להתחרט על אף אחת.‬
‫לו רק נתקיים בהמונינו.‬
‫לו רק נשיב למציצות שלנו, שפורשו לא נכון,‬ ‫את כוונתן המקורית והמכובדת.‬
‫לו רק נתקיים בהמונינו,‬
‫כמי הים.‬
‫תרשו לי אך מטפורה אחרונה.‬
‫לו רק נהיה כמי הים.‬
‫האם מי הים מלחכים רק את רגלי המלומדים,‬
‫כי ידוע לו שהם מסוגלים להעריך…‬
‫"היי, זו אני." ולבטא ברהיטות את פארו?‬
‫לא, מי הים גועשים בנדיבות‬
‫לעבר רגלי השוטים, הסכלים,‬ ‫הפחדנים והחארות כאחד.‬
‫ואין זה מפחית ממנו. הים נשאר הים.‬
‫סליחה, אני נסחפת?‬
‫אכן כן,‬
‫אחרת, למה להתבטא בכלל, אתם יודעים?‬
‫והוא לא ידע.‬
‫הוא חשב שיש פגמים בטיעון שלי.‬
‫אולי חלק מכם חושבים כמוהו.‬
‫אני מקווה שכן,‬ ‫כי לא ברור לכם שאני מודעת להם?‬
‫הוספתי אותם בכוונה,‬
‫כי הפגמים בטיעון שלי,‬
‫אלה השיניים במציצה שהיא הטיעון שלי.‬
‫הייתם מאמינים?‬
‫איכשהו, ניצחתי שוב.‬
‫וכך אני אכתיר את עצמי,‬
‫אקבע את הכללים, אתבע לעצמי את כס המלוכה,‬
‫אבל השלטון שלי יהיה מענג‬
‫דווקא בשל שבריריותו…‬
‫על הזין.‬
‫אני מלכת המציצות.‬
‫- תרגום כתוביות: מירן קראוס -‬
‫- ג'קלין נובאק: על הברכיים -‬