Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
JACQUELINE NOVAK: TÉRDELJ LE
Köszi. Kedvesek vagytok, de elmondanám: pokoli utat jártam be.
Mindig borzasztó eljutni a színfalak mögül a mikrofonig.
Megterhelő.
Azért, mert engem arra az útra emlékeztet,
hát tudjátok…
amit valaki arcától…
járunk be a felsőtestén át…
a medencéjéig,
hogy aztán leszopjuk.
Mindkét esetben világos az érintettek számára, hogy mi lesz,
de még nem következett be,
úgyhogy ott lóg a levegőben a kérdés:
„Vajon képes rá?
Jól vagy rosszul fogja megcsinálni, amiért eljöttünk ide?
Te jó ég, micsoda bizonytalanság, micsoda kétes helyzet!”
Ez aztán…
Ti is érzitek?
Az este folyamán elég sokat fogok beszélni a szopásról.
„Az unalomig”, ahogy egy korai kritikusom fogalmazott.
De úgy csinálom, hogy meg tudjuk őrizni a méltóságunkat.
Nem baj, ha elhoztad a szüleidet.
Nagyon is érdekel a méltóság.
Én még a kutyapózt is inkább vadászkutya-alakzatnak hívom.
Szerintem megérdemli a fennkölt elnevezést.
Az egyik legnemesebb póznak tartom.
Minden olyan pozíció, amelynél belenézünk egymás szemébe,
mintha eggyé akarnánk válni, kissé éretlen.
Nem tud lenyűgözni.
A vadászkutya-alakzat sokkal érettebb szerelmet jelképez:
azt, hogy a szerelmesek együtt tekintenek a jövőbe.
Nem baj, hogy nem nézek a másikra, hogy nincs szemkontaktus.
Afféle úttörők vagyunk, akik a vadnyugat felé néznek.
Éberen kell vizslatnom a horizontot, mert kemény időket élünk.
De erős nő vagyok.
Zötykölődtem már pár vonaton. Ő a kuffert tömné,
hát kidugom a fejem az ablakon, aztán hadd szóljon, ami a csövön kifér!
Egy egész éjen át, hisz a jövő nemzedéke múlik rajta.
Meg ilyenek.
Van egy kis költői vénám, és ezt már az elején tisztázni szoktam,
mert tudom, fárasztó tud lenni.
Nem tehetek róla.
Az egyetemen verseket írtam.
De aztán én is feladtam. Meguntam.
Elegem lett abból, hogy állandó bűvöletben éljek.
Hány, de hány órát töltöttem ablakpárkányokon kuporodva!
Fájt minden porcikám,
és kiszáradt a szemem a sok rácsodálkozástól!
Minden este úgy néztem rá a holdra, mintha először láttam volna.
Meg akartam szokni a holdat. Értitek?
Természetesnek akartam venni a fényét, mint más lányok.
Remélem, már megragadtátok a lehetőséget, hogy jól megstíröljetek.
Jogotok van hozzá.
Elvégre én állok a színpadon, és ti vagytok a nézők.
De elárulom, hogy ez egy rémálom egy magamfajta értelmiséginek.
Már eleve a testi lét is az.
Entellektüel vagyok,
így mindent rangon alulinak érzek, ami az állam alatt van.
Hogy is mondjam? „Lássuk, milyen az alakja!”
Elég átlagos.
Íme a női test, az én női testem,
ami egy zsák krumplira emlékeztet,
a mellem és a seggem, melyek miatt folyton mentegetőzhetek.
„Minek mutogatod őket, ha sajnálod őket az osztálytól?”
Mert nem hagyhatom otthon őket. De nem árulok dinnyét.
Nem bizony!
Szeretek járkálni a színpadon, mert tudom, milyenek vagytok.
Ha túl sokáig állok, megtetszik nektek rajtam valami,
elraktározzátok magatokban, és ki tudja, mire használjátok?
Inkább mozgásban tartom a dolgokat, hogy elmosódott legyen a testem. Köszike!
Így csak egy homályos szürke foltot tudtok majd felidézni.
Ez az önvédelmi taktikám.
Már alig várom, hogy megszabadulhassak ettől a testtől,
a hústól, úgy értem, kísértetként, mikor meghalok.
Szeretnék már szellem lenni,
és szívesen elképzelem,
hogy levetem ezt a pótkereket, ami a testem, és szabadon szárnyalok.
Nem túl szabadon,
hisz a kísértetek itt ragadnak. Ha ez kell, hát legyen!
Kifőzök egy befejezetlen ügyet, bármit megteszek.
Kezdenek eldurvulni a napi meditációim.
Folyton azt a spirituális élményt élem át,
hogy meghalok, és máris feloldódom a mindenségben.
De én bolyongani akarok a földön.
Továbbra is létezni szeretnék.
Kísérteni akarok egy házban, és tudom, hogy ez egy bizarr és sablonos álom,
de legalább az enyém.
Képzeljétek el, hogy minden este tévéznék valaki háta mögött, aki tévézik!
Azt a műsort nézném, amit ő választott.
Ez is egyfajta meditáció lenne,
hiszen rengeteg önfeladást igényelne.
Szellem akarok lenni, de egy erős,
makkegészséges szellem, akinek élesek a kontúrjai.
Tökéletes ujjbegyeket szeretnék.
És hogy legalább 75%-ban átlátszatlan legyek.
De max 85%-ban. Látszania kell, hogy szellem vagyok. Különben mi értelme?
Az a lényeg, hogy ne végezzem úgy,
mint a szellemgömbök,
a gömbfigurák, akik a kísértetközösség szégyenei,
attól függően, hogy kivel beszélsz.
Nem tudom, hogy néztek-e annyi paranormális témájú ismeretterjesztőt,
mint én.
Én sokat nézek. Jó pap holtig tanul.
De ha nem tudnátok, pici, áttetsző fénykörökről van szó,
amiket fotókon látnak, és azt mondják:
„Eljött az esküvőre a dédnagyi.”
A gömbök szívmelengetőek.
Sokan mégis csúnyán reagálnak rájuk.
Ha csak egy kicsit is komolyan beszélsz a gömbökről,
teljesen kicsinálnak. Véged van.
Ez nagy modortalanság.
Képzeld magad a dédnagyi helyébe! Végre sikerült!
Elég erőt gyűjtöttél össze a túlvilágon ahhoz,
hogy megjelenj a rokonaid előtt.
Egy kis kör is szép teljesítmény.
De most tényleg, ti megjelentetek már akármiként is
a puszta tudatotok révén?
Én biztos nem.
Ez az egyik alapforma.
És akkor fütyül rád egy tutira felszínes szkeptikus dédunoka.
Velem nem lesz ilyen.
Mindenkivel tudatom a jelenlétemet: „Szia, Johnny, én vagyok az!”
Nem ez a lényeg.
Már ha érdekel a lényeg, és nyilván érdekel, nem igaz?
A lényeg, hogy alig várom, hogy megszabaduljak ettől a formától,
a testi szükségletektől.
Egy nyűg az egész.
A heteroszexuális nők egyik történelmi példánya vagyok.
Nem, nem vagyok büszke rá.
Manapság ez egy megalázó kategória.
Sejtem, mire gondoltok: „Olvas ez egyáltalán?”
Igen, olvasok, de hogy lehet ez,
mikor csak egy lófarkas lány vagyok,
aki egy szimpla fütykösre vágyik?
Hihetetlen ez az egész.
Nekem csak az egyszerű henger kell, a jól megszokott cső,
ami látszólag minden finomságot nélkülöz.
Kerülni próbálom a pénisz szót, de most kimondtam.
Jobban érzem magam tőle? Nem.
Sokakhoz hasonlóan én is utálom ezt a szót.
Inkább mondanám nektek azt, hogy fasz.
Szerintem sokan szívesebben hallanátok. A pasik biztosan.
A fasz egy jó szó, tartást sugároz.
Van benne dinamika. Egyszerű, de kemény szó.
Eszméletlenül vagányul hangzik, ha megnyomjuk a mássalhangzóit.
A „pénisz” csak úgy kicsúszik a szánkon.
„- Pénisz. - Bocsi, mondtál valamit?
Már magam se tudom.
Gondoltam egy szóra, aztán történt valami.”
Sokan azt mondják, hogy a pénisz szó túlzottan orvosi kifejezés a szexhez.
Én semmi orvosit nem hallok ki belőle.
Szerintem a pénisz szó nem echte orvosi kifejezés.
Azt hiszem, az embereknek az a bajuk a pénisz szóval,
hogy mimózalélek benyomását kelti.
Azért nem szeretik a pénisz szót,
mert a hangzása hű tükre a testrésznek.
Pé-nisz.
Mint egy gyönge szívdobbanás.
Pénisz. Szerintem ez a gond.
Már a szótagjai is problémásak.
Ez nem olyan, mint a rózsa szó, ami Shakespeare szerint esetleges.
Nem, a „pé” egyértelműen gáz.
Pé… pénisz, péló.
Jogosan gúnyolják már régóta.
De az igazán nagy csapást ez a puha szótag jelenti:
„nisz”.
Eddig is ott volt. Hittétek volna? „Nisz.” Ezért nem emlegetik soha önmagában.
Senki se mondja: „Hadd lássam a niszedet!”
„Megmutatom a niszemet!”
Nisz? Még viccnek is rossz.
Túl puhán hangzik. Nem használhatjuk.
Na, a „fasz”, az aztán…
„Fasz.”
A fasz egy szexi szó. Bár van vele gond.
Van egy kis bajom a fasz szóval.
Bizonyos értelemben nem szexi. Mikor azt mondom, hogy fasz,
nem azt mondom, amit látok.
Azt mondom, amit szerintem hallani akar.
Nem szeretném megbántani a péniszt. Simogatom egy kicsit a pénisz egóját.
Hízelgek a pénisznek.
Mikor fasznak hívom, mindent beleadok:
„Ez egy igazi fasz. Na, ki a fasz? Te vagy a fasz.”
Szóval tutujgatom a péniszt.
Szinte mintha a kis unokaöcsém vagy egy barátom fia lenne.
Tudjátok, a nagy hapek meg a kis krapek.
A pasi, akit szeretek, és a kis muki lent.
Mikor faszozok, úgy kezelem, mint a kis unokaöcsémet.
Berohan a konyhába a felnőttekhez,
mondjuk, egy kis szörnymaszkban,
mi meg abbahagyjuk a beszélgetést, ezt csináljuk…
Aztán tovább beszélgetünk.
Mert nem volt ijesztő.
Nem vált be a kis trükkje.
És hallani a lépteit…
Megint jön, most gyorsabban reagálunk.
„Ááá!” Nem erőltette meg magát,
mégis megjutalmaztuk.
Hogy szeretjük-e őt? Persze.
De tiszteljük is?
Nem hinném.
Az igazi tisztelet jele nem az ijedezés,
hanem ha azt mondjuk: „Mi van? Nem ijedtem meg,
de hiszem, hogy képes vagy rá. Próbáld meg újra!”
A pénisszel is ez a helyzet. Hogy mi az igazi tisztelet?
Nem ez: „Na, ki a fasz? Te vagy a fasz.”
Nem, az igazi tisztelet az, hogy „pénisz”.
Ha a pénisz megfelelő,
akkor a pénisz szó is az.
Ha a pénisz lehet szexi, akkor a szónak is legyen rá esélye!
Elméletben az is.
Elméletben megfelelő.
Mondhatni, a pénisz rajongója vagyok, hisz időről időre elé járulok.
Kiszámítható rendszerességgel.
Mint az egér, aki hétfőnként ostyamorzsákat keresgél a templomban.
Körbeszaglászok, remélve, hogy megízlelhetem a csodát.
Szóval ha a pénisz nem olyan menő fasz,
mint amilyennek önkéntelenül is beállítom,
a rajongójaként azért továbbra is elé járulok.
De mi az, ami elé járulok?
Mit jelent nekem a pénisz? És milyen?
Nos,
sérülékeny.
Érzékeny, értitek?
Kihúzza magát bizonyos körülmények közt.
Szóval szerintem igazi művészlélek.
Ha lát valamit, ami érdekli, akkor az…
ihlettel tölti el.
És így feltöltődik.
Szerintem ez sokkal inkább feltöltődés, mintsem erekció.
Az erekció szó túlzásnak hat, mert az építészetet idézi.
Veszélyes lenne egy ilyen épület. Nem felelne meg a szabályoknak.
És míg az épületek ledőlnek, addig a pénisz lelankad.
Idő előtt.
A pénisz kivirágzik, elhervad, majd megint kivirágzik.
Mondhatni, egy örök virág, ami a táplálék felé nyújtózkodik,
mintha a nap melengetné.
Mozog, romantikus.
Elég merészen romantikus.
Összeszedi az erejét, hogy jól ki tudjon nyújtózni.
Mindent belead a könyörgésbe.
„Szeress!
Kérlek, érints meg!
Érj hozzám!
De ne ez legyen az utolsó érintés!
Siess! Csak egy percem van.”
Közben meg elhitetnék veled, hogy a vulva egy virág.
És a rózsa szirmaira hasonlít.
Értékelem az összehasonlítást.
Azt akarják mondani vele, hogy a vulva szép. Az is.
De ha valaki hozna egy csokor rózsát, és az egyik a vulvámra hasonlítana,
azt hinném, hogy ráléptek arra a rózsára.
Kicsúszott a csokorból, és ráléptek.
Majd egy falrésbe próbálták rugdosni, hogy eltüntessék.
De hiába, mert nem fért bele.
És miért olyan vastagok a szirmok?
A vulva gyönyörű,
de kicsit fura szögből, költői szemmel kell nézni.
Segítsek? Megpróbálom.
A vulva, legalábbis az én vulvám, olyan szép, mint egy foszladozó zászló.
A kirojtosodott szélei jól érzékeltetik az ideálok és a valóság kapcsolatát.
A vulva olyan szép szerintem, mint egy hamburger.
Egy hamburger az összes feltéttel együtt,
ráncos zsírpapírba csomagolva,
amit aztán kettévágnak. Imádom, ha csomagolás után vágják ketté.
Ezt hallani…
Aztán meglátjuk a sok réteget, amit mind összenyomtak.
És ott van a kifolyás veszélye. Hogy hirtelen szétesik az egész.
De egyben marad.
A vulva olyan hambi, ami nem esik szét.
Igazából a pénisz a virág.
Merész leszek: a pénisz egy női jelkép.
Legalábbis a legnőiesebb dolog a pasim testén.
Ha kilépne a zuhany alól,
mondván: „Találd meg a kis nőt ezen a férfin!”…
Furcsa játék lenne, de egyből tudnám a választ.
Nem a válla.
Így szólnék: „Ott van. Susan az.”
Azonnal a Susan név ugrana be.
Az ő pénisze egy Susan, de amúgy mindenkié Susan volt a szememben.
Susan, Geraldine vagy Vanessa.
Szóval szerintem a pénisz egy kis nő? Nos, ha ez baromira nem tetszik neked,
akkor ja, kibaszottul ezt gondolom.
Pontosítok: a nőkről alkotott durva sztereotípiák illenek rá.
Végig a péniszt írták le velük.
Jellemezd etikátlanul a nőket, és jól leírtad a péniszt.
Érzékenyek. Mindent túlreagálnak.
Nyafognak, nyaggatnak, bökdösnek az éjjel.
„Hali, ébren vagy?
Én igen. És most már te is.”
A pénisz érzékeny. A pénisz nem hagy nyugton.
A pénisz a drámakirálynő.
A legdurvább fajta. Az egyik pillanatban még ő a buli motorja,
a másikban meg már ernyedten duzzog a kanapén,
ami a belső comb, várva, hogy valaki észrevegye,
milyen feldúlt.
Nem haragudhatsz rá, nem cirkuszolt, elvonult.
„Nem vágok képeket. Ilyen az arcom.
Ezt vetted feleségül.”
A pénisz orgazmusában van némi hisztéria,
mégpedig a századfordulós, Freud bécsi kanapéján megfigyelt,
jó öreg neurotikus hisztéria.
Az orgazmus olyan, mint egy förtelmes beismerés: „Megöltem az apámat.”
Kicsit olyan, mint Abigail A salemi boszorkányok perén.
„Láttam Osburnnét az ördöggel!” Így mindenkinek ezzel kell foglalkoznia.
Mint anyám a családi összejöveteleken.
Mondani akar valamit, de rájön, hogy nem kéne.
Próbálja elnyomni, de azért csak kikívánkozik belőle.
Látom, hogy felém közelít.
„Sajnálod, hogy nincs gyereked?” Ezt így rám borítja.
Jobban érzi magát tőle, megértem.
Hiába kap tőlem naplót ajándékba, én vagyok a napló.
De semmi baj.
Nem gond.
Viszont az én orgazmusom nem borít így rá mindent a másikra.
Érzésem szerint önzetlenebb, hősiesebb,
őszintén szólva harcias jellege van.
Ilyen az orgazmusom: „Meneküljetek!
Rávetem magam a gránátra, és felfogom a lökéseket.”
De aztán mégse robban a vulva a gyönyör kitörésének tetőfokán.
Állja a sarat.
Kitart. Megtestesíti a férfiasságot,
sztoikus, ideális, csak lüktet.
Statikus gyakorlatokat végez. Visszafogott és erős.
Mint egy viking, aki fának dől a csata után.
Ritmikusan lüktet a távolodó harci dobok ütemére.
Egyértelműen a pénisz a legsérülékenyebb az ágyék fellelhető elemei közül.
Ezért nem értem soha, hogy miért nem húzódik vissza teljesen,
miután végzett mindennel.
Azt érzem: „Várj! Miért látlak még?
Gyenge vagy, menj haza!
Nem biztonságos most idekint, vissza kell vonulnod.
Kérlek, vonulj vissza!”
Néha egy bábműsor bábjához hasonlítom. Előjön, előadja magát.
De a bábjáték után nem tűnik el a bábszínház mögött.
Ehelyett élettelenül lóg a színpadon, és a gyerekeket ijesztgeti,
miközben folytatódik a műsor.
Mire az ember: „Már nem kéne látnunk ezt a szereplőt.”
És csak reméljük, hogy valaki visszahúzza.
Vagy hogy a többi báb beleépíti a játékba a halálát.
Már jó ideje tisztában vagyok a pénisz sebezhetőségével.
Úgy 11 éves korom óta, mikor rákaptam az olyan magazinokra,
melyeknek ez állt a címlapján: „Így kényeztesd a fiúdat!”
Minden hónapban bedobták a témát. Érdekelt, van-e valami új infó.
Mindig leközöltek egy listát arról,
hogy miként ne ártsunk a kényes pénisznek.
Megvan?
Emlékszem, hogy a makkal igen óvatosan kell bánni.
„Hihetetlenül érzékeny.
Nincs még egy olyan érzékeny testrész, mint amilyen a makk.”
Mire én: „Úristen!
Szóval irtó érzékeny,
és mégis ezzel kerülök szembe legelőször.
Óvatosan landoljak rajta, mert az a legérzékenyebb rész?
Egy ilyen kincset nem kéne a kastély mélyére rejteni?
Miután kiálltam az érzékeny makk próbáját,
lazíthatok, ha már kézben tartom a dárdát, nem?”
A dárda erősnek hangzik. Tévedés!
A dárda alsó részén vékony és kényes a bőr.
Kenjek rá szemkrémet a leggyengébb ujjammal?
Nyomkodjam bele?
És persze ott vannak a híres-neves golyók.
A megannyi történet arról, hogy a téren mi sülhet el balul,
és hogy a te hibád, ha nem sül el a faszi.
Ennek több változata is van, de a magja ugyanaz:
ha te okozod az erekciót,
akkor vállalj felelősséget érte!
Ketyeg az óra, bent ragadhat a muníció, és ki tudja, mi lesz akkor?
Csak annyi biztos, hogy te vagy a boszorkány.
Te tetted ezt a szegény herékkel.
Engem valahogy sosem izgatott fel ez a zsarolás.
„Valaki csináljon már valamit,
mondjuk, verje ki nekem, különben fájni fog ott alul.”
Mintha kisbaba lennél, én meg szexuális értelemben az anyád,
akinek meg kell oldania a vészhelyzetet.
Mert egyedül nem megy.
Visszataszító ez a tehetetlenség.
Az önállóság hiánya. Ha az én hólyagom van tele, nem nyafogok:
„Miért nem basz valaki alhason, hogy kijöjjön a vizelet?”
Megyek, és elintézem magam.
De mi van, ha valakinek feszül a heréje?
„Nem! Nem csinálom meg! Nem.
Nem!” Mint aki ki van merülve.
„Nem, én nem… Csinálja anyu!
Csak ő büfiztetheti a farkamat.”
Mert hát erről van szó.
Büfiztetés a feszülő herék kielégítése.
És tudom, a poén kedvéért néha eltúlzom a metaforákat.
De nem most. Ez így tökéletes.
A fogszégyenítést már korán elkezdték: „Ha minden fogad megvan,
ne menj oda, ahol pénisz van! Nem biztonságos…
a pénisznek. Miért veszélyeztetnéd őt?
Te rágcsáló szörny!”
Mi a nagy terv? Csak nem fogazni akarsz?
Vagy ez lenne a cél?
„A fogazás” úgy hangzik, mint egy Grimm-mese.
És valamiért nagy téma volt nálunk a gimiben.
A gyakorlatban akkor értettem meg először,
hogy a fogaim potenciális veszélyt jelentenek,
mikor 12 évesen a jó barátnőmnél voltam suli után. Ott voltam én,
a szintén 12 éves barátnőm,
a 16 éves nővére és annak 16 éves legjobb barátnője.
Szóval kábé itt voltak hozzám képest,
és én olyanokra nézek fel így,
akiktől tényleg sokat lehet tanulni.
Aki egy szinten van velem, az nem mond újat.
Ha így átlóban felnézek rá, akkor igen bölcs.
Én meg örülök: „Micsoda mázli, hogy itt vagyok!”
Szerintem tudta, hogy a tanítás a dolga, mert hirtelen így szólt:
„Lányok, megmutatom, hogy kell leszopni valakit.
Jól fog jönni. És hát én vagyok a szopókirálynő.”
A szeme se rebbent.
Kivett egy uborkát a hűtőből, betekerte celofánba,
hála égnek tekintettel volt az ebédre,
és elkezdte a bemutatót az uborkán.
Nem tudom, ki tud tanulni bemutatókból.
Nekem még sosem jött össze.
Ha bemutatót tart a rajztanár, csak azt értem meg, hogy miért ő a tanár.
„Nagyon ért hozzá.
És most kezdjünk is el festeni, hogy jól beéghessünk?”
Értitek, nem?
Néztük a lányt az ubival, de én leragadtam azon, amit mondott.
„A szopókirálynő”. Vagy inkább azon, ahogy mondta,
rezzenéstelen arccal ejtve ki a titulust.
Semmilyen gesztussal se jelezte, hogy tudja: vicces volt, vagy nagyzolt.
Szimplán kimondta, aztán magabiztos bemutatót tartott,
én pedig a sok kérdésemből egyet sem tettem fel.
Az első az lett volna, hogy „ki szerint”. De ezt nem kérdezhettem meg.
A szemem se rezdült a szopókirálynő szó hallatán,
mert ennyit igazán megtehetünk a kedves emberekért.
Ha valaki megvalósítja a lehetetlent,
és ilyen magabiztosan jellemzi önmagát?
Egek, hadd arassa le érte a babérokat!
És ne egyszerűen ráhagyjátok a dolgot, miközben süt rólatok a kétely,
hisz csak pislogtok!
Nézzetek a szemébe, és hagyjátok ragyogni!
Szinte lehetetlen, amit csinált.
Én néha abban is kételkedem,
hogy jól mondtam-e a nevem.
Óriási önbizalom kell ahhoz, hogy ilyet mondjon valaki.
Ez ám az önjelöltség mesterfoka!
Lenyűgözött és meg is zavart.
Én mindig is inkább a megfontolt önbizalomhiányra hajlottam,
mint a potenciálisan röhejes önbizalomra.
Az önbizalom szuper.
Oké, de veszélyes is tud lenni.
Ha lenne önbizalmam, félő, hogy két bolond lennék egyszerre.
Meglehet, jó érzés, ha szeretem önmagam.
De mi van, ha tévedek?
Mi van, ha úgy gratulálok magamnak, mint két bolond?
„Mi vagyunk a legjobbak. Páratlanok vagyunk. Csodásak.”
Biztonságosabb, ha a fürdőszobai tükör elé állok,
és sértegetni kezdem a tükörképemet:
„Te bolond!” Így ha tényleg az,
legalább az egyikünk ki tud szúrni egy bolondot.
Akkor nem két bolond vagyok egyszerre.
Csak egy bolond és még valaki, aki tud róla.
És aki elnézést kér a bolondért.
Így a duónk 50%-ban megőrizheti a méltóságát.
Jó, ugye? Ha kettészakadsz, és utálod magad,
garantálva van számodra 50% méltóság,
nem kell mindent feltenned egy lapra.
Az önutálat matematikája verhetetlen, nem?
De a látszólag önjelölt szopókirálynő…
Ezt elfogadom.
A látszólag önjelölt szopókirálynő mondott pár dolgot, ami megmaradt bennem.
Az első egy mellékes megjegyzés volt: „A herékkel is játszhatsz, ha akarsz.”
És sose említette őket többé.
„Ha akarsz.”
„A herékkel is játszhatsz, ha akarsz.” Na, én itt leragadtam.
Alig várod majd, hogy játszhass velük,
de nem tudod, szabad-e, ezért a lány megnyugtat:
a herék, akár a játékok a gyerekorvosnál. Azért vannak, hogy játszhassunk velük.
Ha azt mondta volna, hogy csikizzem őket,
akkor tudnám, mit tegyek, na de hogy játsszak velük?
Mi az, hogy játsszak?
Az egy ösztönös, szórakozott tevékenység.
Hogy lehet hitelesen játszani
a herékkel?
Mert ha kicsit is klisés lenne a golyójátékom,
azt nem élném túl.
Csak semmi trükközés!
Vagy legyen hiteles, vagy hagyjuk! Én így nyomom.
Csecsemőkorom óta ehhez tartom magam.
De komolyan, már a szülészeten is én voltam a leghitelesebb kisbaba.
Az összes csecsemő feltűnősködött: „Nézz rám, kisbaba vagyok!”
Én nem. Csak éltem az életem.
Vagy legyen hiteles, vagy hagyjuk! Mindig ez volt az elvem.
Számos olyan példát felhozhatnék, amikor a hitelességet választottam,
mások meg nem.
Mondok egy gyerekkori példát. Talán magatokra ismertek benne.
A tornaórán volt egy játék:
táncoltunk, majd a tanár így szólt: „Állj!”
Aki nem állt meg az adott helyzetben, az kiesett.
Bemutatom, hogy játszottam ezt hitelesen.
Megtennéd, hogy azt mondod: „Állj!”, mikor táncolok?
Köszi. Jól van. Csak te, rendben?
Szóval így játszottam a játékot.
Állj!
Ez egy hiteles leállás volt.
Beleadtam mindent, hogy úgy álljak le, ahogy voltam.
Néha… Tudom, hogy nem volt túl izgalmas.
Néha láttam, hogy mások hogy játsszák.
Megint megtennéd? Köszönöm.
Állj!
Undorodom az ilyen kölyköktől.
Hiteltelen az egész.
Nem így kell csinálni. Nem az eredeti helyzetben álltál le.
De nem ám!
És hol voltak ezek a mozdulatok a tánc közben?
Sehol.
Most, hogy mindenki unalmasan és hitelesen leállt,
te játszod a nagyfiút. Ezt nem csípem.
Kicsit sem. Egy életre megjegyzem, és elmondom mindenkinek, aki meghallgat.
Azért meséltem el, hogy világossá tegyem:
hitelesség terén magam elé is kegyetlenül magas mércét állítok.
Ezért feltettem a kérdést:
„Hogy játszhatok hitelesen a herékkel?”
Azt tudom, mit csinálnék, ha két mandarinom lenne egy zacskóban,
miközben a buszra várok.
Valami ilyesmit.
Gondolkodnom se kéne rajta.
Önkéntelen játék lenne részemről.
Az óramutató járásával megegyező irányban pörgetném, úgy áll kézre.
És idővel érezhetően felhalmozódna az energia.
Jöhet még egy utolsó pörgetés?
Kafa!
Elérkezett az idő.
Aztán hagyom, hogy visszapörögjön. Ez volt a cél.
Szenzációs! A szellem a fordított galaxis felé szárnyal.
De a herékkel nem csinálnék ilyet.
Egy fokot se pörgetnék rajtuk. Rögtön világos lenne, mit tervezek.
De nem csak az én hibám, hogy eszembe jut.
Szerintem a here anatómiája ébreszt ilyen gondolatokat.
A zacsi nyaka pont olyan hosszú,
hogy már a puszta léte nyomán felmerüljön a kérdés:
tovább pörgethető 180 foknál?
Már az is tuti, ha egyszer sikerül, aztán visszatekeredik.
Nem, nem tudom, hogy kell játszani a herékkel.
Egyesek szerint túlgondolom. Én nem hinném.
De azt se szeretném, ha úgy tűnne, hogy félek tőlük.
Elmeséljem, mit szoktam csinálni,
ha herékkel kerülök szembe? Nem szép sztori.
Megemelem őket pár centivel.
Épp csak egy kicsit,
és bár ez nem túl szexi, segíteni akarok, szóval ne szólj be!
Segítek a zacsinak,
hogy egy időre megszabaduljon a gravitáció súlyától.
Remélem, ez azért ér valamit! De sutának érzem magam közben.
Mint mikor a gyakornok próbál hozzátenni a projekthez.
Anélkül, hogy megkérnék rá. Szörnyű érzés.
Segíteni szeretnél, de nem lehet.
Ugyanez a rossz érzés fog el,
mikor másoknak segítenék valami nehezet cipelni.
Például egy piknikasztalt.
Épp csak lemaradok róla. Már eloszlott a súly a cipelők között.
Én meg csak kísérem őket.
Nincs súly, nincs mit tartani.
Ilyenkor a poénok a legrosszabbak: „Ezt megúsztam.
Tutira nálatok van minden súly.”
Én ebben nem veszek részt.
Ha ilyen helyzetben találom magam, inkább hátralépek.
„Kösz mindent, de én nem fogok hazugságban élni.”
A herékkel is ez van.
Megalázónak érzem a mozdulat sutaságát,
óvatosan leengedem, majd elveszem a kezem.
Egyelőre itt tartok az ügyben.
A második, amit a szopókirálynő mondott,
a világnézete lehetett, mert ezzel fejezte be a felvilágosítást:
„Végső soron az a lényeg a szopással kapcsolatban,
hogy nem lehet elhibázni,
mert a másik örülni fog, hogy egyáltalán megtörtént.”
Hát nem gyönyörű?
Imádtam.
Szép tanulság volt: „Nem a technika számít,
hanem a hajlandóság.” Ettől megkönnyebbültem.
Majd hozzáfűzte: „Feltéve, hogy nem harapod le a farkát.”
Na, én itt leakadtam.
„Mielőtt továbblépnénk, ez komoly? Le tudnék harapni egy farkat?”
Mire ő: „Sose harapnál le farkat.”
Erre én: „Azt kérdeztem, hogy le tudnám-e harapni.
Ha ez lenne a célom, mindenem meglenne hozzá?
Mert abból, hogy leharaphatnám, könnyen az lehet, hogy leharapnám.
Főleg ha aggódom miatta.
Ha azon aggódom, hogy nem kéne leharapnom a srác farkát.
„Mit nem akarunk? Leharapni a farkát. Újra!
Leharapni a farkát!”
Ritmusra. És már le is harapnám.
Tudni akarom, hogy képes vagyok-e rá.
Ha 200 év múlva megtalálnák a koponyámat az állammal, fogaimmal, mindennel együtt,
használhatnák-e vész esetén fegyverként,
konkrétan arra,
hogy farkakat harapjanak le vele? Az a kérdés, hogy a csontjaim…
ezek a csontok át tudják-e harapni
a péniszcsontot.
Erre ő: „A péniszben nincs csont.”
Szerintem ezt én is tudtam.
Azt hiszem, tudtam.
De hibáztatnátok azért, hogy egy pillanatra elfeledtem?
Hibáztatnátok azért, hogy csontosnak hittem a péniszt,
mikor tényleg van olyan, hogy farokcsont?
Azt is mondjuk: „Kőkemény farok.”
De hiába, a péniszben nincs csont, és a legkeményebb formájában se kőkemény.
Nem kőkemény.
Soha nem is volt kőkemény.
Amikor a legkeményebb, akkor se kőkemény.
De nem ám!
A kőnek vannak tulajdonságai.
Nem vagyok geológus, de nincs pénisz-papír-olló játék.
Senki se választaná a péniszt. Nem helyettesítheti a követ.
Akkor már se olló, se papír, mert 50-50% esély lenne. Bukta az egész.
Nyelvi megközelítésben a kő olyasmi, ami eltalálja az embert.
„Istenem, eltalált egy kő!”
Viszont egy pénisszel kizárólag paskolni lehet.
Még ha az égből hullna is alá, csak paskolni képes.
Lehull egy kő? „Úristen!”
A pénisz meg…
Mint egy szellem.
„Érzed, milyen kemény vagyok?
Hogy milyen kőkemény a farkam?”
Én meg: „Nem.
Nem érzem.
De értem, hogy érted.
Feltűnt a péniszedben beálló változás,
és örülök is neki.
Na de ha kőkemény, akkor miért jelent rá veszélyt a fogam?
Nem nekem kéne félnem, hogy beletörik a kis fogam
a kőkemény farkadba, baszki?”
A fogorvosom el se hinne egy ilyen sztorit.
Nem.
Nem kőkemény. Képzeljétek el a legkőkeményebb farkat!
Képzeljétek el egy étteremben felszolgálva,
zellergyökérpürével tálalva,
szósszal, spenóttal, petrezselyemmel megszórva!
Merjétek azt mondani, hogy nem a legporhanyósabb hús!
„Séf, ez simán levált a csontról.”
A séf meg közli, hogy nincs is benne csont, ez filé.
Annyira kemény, mint egy tasak vér.
Vagy mint a mellbimbó.
A pénisz nem kőkemény.
Ha kavics menne a cipőmbe,
félreállnék az utcán, levenném a cipőmet,
és kiráznám belőle. Ha egy kis „kőkemény” farok menne bele,
simán hazagyalogolnék.
Amúgy a Washington-emlékmű nem fallikus.
Nem bizony. Az a cucc már 175 éve ott áll.
Tudod, mit nem csinál egy kő? Nem lesz hirtelen petyhüdt.
Jó, lehet, hogy nem kéne szó szerint vennem a dolgot.
Vágom, oké?
„Kőkemény farok”. Ez csak egy szemléletes szókép.
Irodalmi kifejezés. Nem a legszebb,
de attól még az. És ezzel nincs is gond.
A baj az, hogy az összes hasonló kifejezés fasznak állítja be a péniszt.
Csak azt érik el ezzel, hogy kiemelik a pénisz sérülékeny természetét.
A kőkemény fasz, az anakonda, a pénisz mint kígyó.
Mindig a kígyóhoz hasonlítják.
A pénisz nem kígyó.
Lefogadom, hogy egy kígyónak élesek az érzékei,
és mellettük szól, hogy mindig résen vannak.
Precízen csapnak le.
De a péniszt mindig be kell igazítani a helyére.
Ezzel nem panaszkodni akarok, mert sokkal jobb, ha kézzel rásegítek.
Inkább, mint hogy ez legyen: „Kéz nélkül is betalálok.
Ne segíts!
Megpróbálom megint ugyanott,
csak most több erővel.”
„Bravó!
Sikerült befurakodnod egy fura szögből. És egy csomó mindenemet begyűrted közben.”
Mint mikor kidugod a karod a kabátból, és a kabátujj is megy vele.
Ilyenkor kell egy perc, míg rájövök, hogyan tudom suttyomban rendezni a dolgot.
Hogy a selyem belül, a gyapjú meg kívül legyen.
Szerintem a behatolás túl erős szó arra, ami a pénisz és köztem zajlik.
Behatolni ellenséges területre szokás.
A pénisz a vendégem. Én hívtam meg egy kellemes környezetbe.
Ha megnézed a „behatolás”-t egy szótárban,
melyek közül a tezaurusz a kedvencem…
Imádom a tezauruszt.
Azt, hogy rögtön kiad kismillió másik szót.
Egyik se tökéletes, de legalább vannak.
Szerintem a tezaurusz a nép szótára.
A „behatol” egyik szinonimája a „betör”, pedig nem törtél be sehová.
Régóta nyitva áll előtted az ajtó.
Neked talán nem tűnt fel, de már jó ideje nyitott kapukat döngetsz.
Ugyanakkor ez nem ez egy hatalmas bejárat, amiben alig lehet haladni.
Nem.
Ebbe a hüvelycsatornába simán be lehet csusszanni.
Olyan, mint egy kesztyű.
Mikor kesztyűt húzol, nem mondod: „Behatoltam a kesztyűbe.”
Felhúzod, és kész. Szóra sem érdemes.
Ha nem tetszik a „behatolás”, van más lehetőség is.
Például ez: „benyomul”.
„Ó, minő pillanat!
A pillanat, mikor belém nyomultál,
megváltozott világom,
s véle én is!”
Nem, senki se nyomult belém.
Szerintem itt a méret a lényeg.
Ha a testem egy épület lenne,
mondjuk, egy bevásárlóközpont,
és valaki úgy nyomulna be a boltba, mint belém,
akkor a második üvegajtóig se jutna el.
Nem hiszem, hogy elmondhatná magáról, hogy bevásárolt.
Csak a bejáratnál lebzselne,
és annyit érne el, hogy folyton kinyíljon és becsukódjon az ajtó.
Szép kis fennakadást okozna aznap a bevásárlóközpont előtt,
a parkolóban!
„Behatol”, „benyomul”…
„Döngöl”. Az egyetemen hallottam először.
Állítólag a pénisz az, ami döngöl.
Fiatalúr, hát kőművest játszol, pedig még téglát se fogtál soha!
Tudom. Közgázra jársz, és már jó ideje utállak.
„Fulladj meg tőle, ribi!
Fulladj meg a vastag dákómtól! Halljuk, hogy fulladsz…”
Ez kell? Félelmet és pánikot akarsz látni a szememben?
Mindig is rettegtem attól, hogy megfulladok.
De a pénisztől soha.
Sosem féltem attól, hogy megfulladok tőle,
mert nem jelent kockázatot. Rögzítve van.
Megfulladok ettől a kukactól.
Ja, mégsem!
Semmi gond.
Ez itt a vég.
Akár hosszú életem is lehet, ha vigyázok magadra,
és jó döntéseket hozok.
Soha senki nem nyelne be egy rágót.
Senki se gargarizálna egy rágóval a torka mélyén. Na, az veszélyes.
Egy gyerek rágója nagyobb veszélyt jelent, mint a farok. Hát nem?
Nem mindig voltam ilyen.
Nem így álltam hozzá: „Ki nem szarja le a farkad?”
Nem, ilyet nem minden előzmény nélkül mond az ember.
Nem, régen féltem.
Az első szopási kísérletem például csúfosan végződött.
Az utolsó pillanatban hátráltam meg, mert rájöttem,
mi a gond a dologgal. A körülmények amúgy tökéletesek voltam.
Én 16 éves voltam, a fiúm egy évvel járt fölöttem.
A kérésemre kiterült az ágyon,
mint Eliot versében az éterizált beteg, akinek, gondolom, köddé vált a teste.
A fiúm az ágyon feküdt egy vendégszobában, egy nemrég befejezett pincében.
Bírom az újonnan elkészült pincék illatát.
A friss szőnyeg szagát, a felújítás tudatát.
Megvan a pince, mi jön, a terasz? Hű!
Nem tudom elképzelni, de tuti, hogy rohadtul szép lesz.
Szóval a srác az ágyon feküdt a kész pincében.
Fent buli zajlott. A szülei nem voltak otthon.
Megannyi akadály a kapcsolatunkban.
Az otthonom, a szüleim.
Talán ez a pillanat a legmegfelelőbb a szopásra.
Szóval nekiindultam,
lefelé haladtam a testén.
Ott lebegett a levegőben a kérdés:
„Képes lesz rá?”
Micsoda bizonytalanság! Talán túl lassan, óvatosan haladtam,
kellő sebesség, lendület és önbizalom nélkül,
de mikor odaértem, hezitáltam.
Nem ment. Csak tébláboltam körülötte.
Gáz, mert tényleg meg akartam csinálni.
Némelyek azt mondanák: „Igazából nem is akartad megtenni.”
Nem, mármint igen.
Igaz, sült krumplival még sosem tétováztam.
Rögtön beteljesítem a vágyat a sült krumpli elfogyasztásával.
De az is igaz, hogy meg akartam csinálni.
Tudatnám, hogy a kérdéses életszakaszban sokat jártam könyvesboltba.
Órákon át olvasgattam ott mindenféle könyveket,
köztük idézetgyűjteményeket is.
A térdem közé fogtam és gyorsan átfutottam őket,
hogy én is nagy bölcs legyek.
Felfigyeltem bizonyos témákra: „A fiatalságra pazaroljuk a fiatalságot.”
Értem én, múlt hangjai. Velem nem ez lesz. De nem ám!
Én spermát fogok inni.
Spermát nyelek a júliusi füvön a holdfény alatt, amint csak lehet.
Erre tanítanak a könyvek.
Rengeteg szenvedélyt tartogatnak az ifjú könyvmolyok számára.
Élettapasztalatot és az érzést, hogy az életem max egy könyv lehet.
Amit nem ártana elkezdeni.
De amikor ott volt a lehetőség, nem éltem vele.
Miért? Mert úgy éreztem, magányosan kell megküzdenem a nagy feladattal?
Nem igazán. Egy egész hokicsapat támogatását éreztem magam mögött.
Ugyanis azért vittek el abba a buliba,
hogy leszopjam az illetőt.
Előtte csapatépítő pizsipartit tartottunk a csapattal,
és a srác nálam idősebb lány barátai segíteni akartak neki és hát nekem is.
„Tudjuk, hogy még nem szoptad le.
Miért? Csak nem félsz tőle?
Ne félj! Csináld meg, és kész!
Gyorsan ess túl rajta!
Észre se veszed, és már csinálod is.”
Megköszöntem nekik a remek tanácsot.
„Ha legközelebb találkozom vele, megcsinálom.”
Mire ők: „Csináld most! Öt percre van kocsival.
Elviszünk, igyál egy sört!”
Négy kortynál több nem ment.
Koktélos vagyok, de csak később jöttem rá.
Kihúztak a kocsiból, és azt kántálták: „Szopd le!”
Úgy tűnhet, hogy belekergettek a dologba.
Én nem így fogtam fel, hanem támogatásnak, mert egy ifjú Tony Robbins-olvasó voltam.
Tudtam, hogy a céljaink elérésében segít, ha megosztjuk őket másokkal.
Így felelősséget vállalunk.
Personal Power című, 48 kazis programját még hatodikban csináltam végig.
Hetedikben kiolvastam a Határtalan sikert,
majd a gimiben is, hogy felkészüljek az érettségire.
Jó, nem lehet rá felkészülni,
de le lehet építeni az önszabotáló hiteket,
és ez befolyásolhatja az érettségi eredményét, szóval…
A csapatkapitány elvitt a buliba, ahol a fiúm volt,
és az úton megpróbált lelkizni velem:
„Szóval, mi a baj? Miért nem szoptad még le?”
Mire én: „Főképp azért nem, mert félek a fogaim miatt.
Nem tudom, mi lesz velük. Mindenütt ott vannak.
És, tudod, a péniszben nincs csont.” Tudta.
„Ne aggódj a fogad miatt! A szopás úgy megy,
hogy bekened a szádat szőlőzsírral, vazelinnel vagy amivel akarod,
aztán a fogaidra húzod az ajkaidat, és mosolyogsz. Hogy feszes legyen…
Így biztonságosan becsúszik. Végig mosolyogj!”
Páran azt gondolhatjátok: „Igen.
Igen, édes, tudjuk, hogy megy a szopás. Lapozzunk!”
Talán csak 5, talán 95% gondolja így.
Erre nincs szabály.
Na és megkérdezte, értem-e.
„Igen, köszi, megoldottad a gondot.” És tényleg.
De úgy, mint aki rosszul igazít útba.
Tudod, hogy téved,
de megvárod, míg eltűnik,
mielőtt megkérdezel valaki mást.
Szóval udvariasságból továbbra is egyedül állsz az út szélén…
Mikor ezt elmondta… Valami azt súgta bennem, hogy ez…
ez…
Nem lehet.
Ez a síkosított bábu…
Nem lehet ez a szopás.
Hisz saját elnevezést kapott,
kiállta az idők próbáját,
és már az is nagy dolog, hogy az erdőben csak úgy feltalálta egy lelkes ősember.
A többi mozdulat nem volt elég kifejező, hát rögtönözni kezdett:
„Várj! Mi a legnagyobb őrültség, amit tehetek veled?”
Átgondolta, és rájött.
Tudta, milyen kincs van a kezében.
Mint az ablakos boríték. Egyszerű, de nagyszerű.
Te kifundáltad volna? Tudod, miről van szó?
A címet a levélre írod,
a levél a borítékba megy, amit nem címzel meg, hisz ott az ablak.
Amíg ez fel nem merült valakiben, senkiben sem merült fel.
A szopás is ilyen. „Mi a legnagyobb őrültség, amit tehetek veled?
Hogy fejezzem ki ezt az intenzív érzést?” Aztán rájött, mit tehet.
Kockázatos volt, de belevágott.
Nem lehet túlbecsülni ezt a zsenialitást.
Szerintem a szopás spontán módon alakult ki,
és nem kellenek hozzá ravasz taktikák.
Se apró trükkök, se a szőlőzsírom pazarlása.
Gördülékenynek kell lennie.
Költőinek. Én így akarom csinálni.
Mintha új lenne, még nem lenne neve.
A nyomtatás kora előtti méltósággal.
Hitelesen.
Vagy legyen hiteles, vagy hagyjuk!
De ott voltam, és nem csináltam.
Akkor jöttem rá a nagy problémára.
Az első pár pillanatban ügyetlen leszek.
Hisz még sosem csináltam. Oké, nem ez a gond.
Az a gond, hogy amikor ügyetlen leszek,
nem tudom majd elmondani a másiknak, hogy tudom, hogy rosszul csinálom.
Mert tele lesz a szám a nemi szervével.
Értitek? A szopás kiiktatja a narratív képességeket.
Hogy a kontextusra hivatkozva kimagyarázd magad, hogy viccelődj.
Hogy kommunikáld: tisztában vagy valamivel.
Pedig nálam ez a legfontosabb.
Nem bánom, ha bolondnak tartanak.
Mindaddig, amíg tudathatom,
hogy én is hallom a sipkámon a csörgőt.
Csing-csing!
Én is hallom.
„Én varrtam fel rá. Magam készítem a jelmezeimet,
és úgy gondoltam, így érdekes lenne.”
Nagy ász lennék, ha ilyenkor lenne egy második szám.
Sima ügy lenne. Az egyik száj szop,
a másik meg: „Várj egy kicsit!
Nyilvánvaló, hogy ez még nem szopás.
Csak pozíciót keresek. Hűha! Ez a fogam volt.
Persze ezt te is érezted.
Tisztában vagyunk a problémával,
és dolgozunk a megoldáson. Köszönjük, hogy ilyen türelmes vagy ma.”
De nem.
Semmi szöveg, csak az ostoba tekintet.
Csak…
Csak olyasvalaki bamba nézése, aki próbálja kitalálni, mi legyen.
Az a hülye „most tanulom”-tekintet.
Utálom azt a tekintetet.
Nincs benne méltóság, csak feszült figyelem.
Komoly kísérlet arra, hogy alkalmazkodj a meglepetésekhez. Nem.
Ebben nincs semmi méltóság.
Se szavak, se méltóság.
Szavak híján nem láttam kiutat, úgyhogy leblokkoltam.
Rükvercbe váltottam, felfelé haladtam a felsőtesten,
majd szerényen és fásultan, mert hát az lettem,
visszaérkeztem az archoz, és tudtam, hogy tennem kell valamit.
Mert a csapat számít rám.
És mindenekfelett a könyvek. El akartam kezdeni ezt az életet.
Hát vettem egy mély levegőt, és lenyugodtam. Ez a lényeg.
Így meg tud jelenni a megoldás. Meg is jelent.
Nekiadtam a szüzességemet.
Dolgozzátok fel, ahogy akarjátok! Számomra tök zseniális volt az ötlet.
Semmit sem ért a szememben a szüzességem.
Miért ért volna? Kezdeményező vagyok. A szüzességem meg adott volt.
Rászolgáltam? Nem.
Mindig úgy fogtam fel, hogy a szüzesség a ház ajándéka.
Ha már megkaptam, nem ártana elkölteni.
Olyan, mint két kupon, amit hotelekben szokás osztogatni.
„Két szüzességi kupon!”
Nagy ügyet szoktak csinálni belőle, de én le se szarom.
Kivételesen el is használhatnánk, amíg itt vagyunk.
Nem óhajtottam a házasságig tartogatni magam.
Értve ezalatt a kettőnk testével kapcsolatos félelmeket és szorongást.
Teérted, igaz szerelmem.
Nem. Ha már prezentálok valamit az igazinak,
akkor az legyen egy sor szexuális készség és a magabiztosság,
amivel bevetem őket.
Egy sajátos lexikon, ami kifejezi az egyedi, mégis egyetemes szerelmemet.
De ezekhez a készségekhez szükség van pár szerény élményre.
Így megy ez. Az én filmembe is kell egy edzős jelenet.
Na, azt fogom tartogatni.
Majd mint a herceg, aki lemond vagyonáról,
az esküvőm napjáig őrizgetem az igaz szerelmemnek,
amikor is apám átadja a családunk nevében:
„Íme az ajándékunk. Nem tudom, mit mondhatnék,
de keményen dolgozott rajta a lány.”
Nem aggasztott a szűzi szemérem, a hit, hogy a szexuális élményektől
kevesebbek leszünk.
Hogy olyanok vagyunk, mint az illatos matricák.
„Kis dörzsölés itt, kis szagolgatás ott.
Klassz, de végül mi lesz belőle?
Egy megkopott epermatrica napszemcsiben.
Hát ezt akarod?
És mi lesz akkor?
Tegyünk hátra a könyvben a cafka nővéreid mellé?
Hisz tudjuk, mi lett a nővéreddel, a szép, üdítős pohár alakú úszógumival.
Kidobtuk. Megtaposta egy férficsizma.
Semmi szaga nem maradt.
Egyszerűen csak kicsúszott, és elgurult.
Láttál már összetekeredett matricát?”
De én készen álltam az aktív szexuális életre.
Elvégre a szex megoldja a nagy problémát.
Szereted a száraz szexet, de elég volt a farmer okozta sérülésekből?
Szexuálisan aktív, rágózó tini akartam lenni,
a biosztanár büszkesége.
És éreztem is, hogy büszke rám. Klassz volt.
A fiúm apján is észrevettem a büszkeség jeleit.
A srác nyilván elmondta neki a dolgot,
ő pedig táncos léptekkel kezdett el járni.
Igen. Undorító.
Talán azért látom így, mert alapból utálom a partnereim apját.
Szerintem a létezésük is bűn.
Főleg gimiben.
Még ha kedvesek is, taszít a szerepük.
Nem is az ő hibájuk. „Helló!
Hogy vagy, Jacqueline? Milyen a suli?”
Én meg: „Ne nézzen rám, és ne szóljon hozzám, baszki!
Ezzel csak lejáratja magát.
A fia a saját erényei révén jutott hozzám. Maga semmit nem tett hozzá.
Se egy integetést, se egy büfögést.
Jobb, ha elkotródik, amint meghallja közeledni a kocsimat.
Menjen a förtelmes kis kuckójába, és tegye, amit csak szokott!”
Azért vagyok ilyen eszementül dühös a srác apjára,
mert kivételesen nagy szemét volt.
Akkoriban nem is ismertem több hasonló felnőttet.
Megszólt, amiért izéztem. Mániákus volt.
„Ne haragudj, de amikor beszélsz,
csak azt hallom, hogy izé. Csak erre tudok figyelni. Másra nem…”
Tényleg csak ezt hallja?
Csak erre tud figyelni?
Hát hadd legyek kognitív gyakorlat a mentális hanyatlás elleni harcában!
Ugyanaz a szó újra és újra. Zárja ki, mint a fehérzajt!
A szelektív információszűrés a hat kognitív alapképesség egyike.
Ó, szereti a rejtvényeket? Hát fejtse meg, hogy figyelhet rám,
ha már nem vonult el a kuckójába, ahová irányítottam!
Nagyon undorító volt,
mert úgy tett, mintha érdekelné:
„Csak arról van szó,
hogy ha sokat használod ezt a szót,
akkor az izék erdejében elveszik a mondandód.
Úgy tűnik, mintha nem lennél intelligens.”
Bagoly mondja verébnek.
Egyszer nem hallottam tőle olyasmit, ami önálló gondolatra utalt volna.
A beszédem hatása miatt aggódott.
Nem, uram, ön semmit sem értett meg.
Az én intelligenciám egy folyó.
Egy folyó, az „izé” pedig egy kő,
amit a folyóba dobok, hogy megtörjem az áramlatot,
mert amúgy lehúzná, és kurvára megfulladna.
Udvariasságból izézek a magához hasonló férfiaknak,
mert kevesek hozzám.
Pontosan.
Büszke a fiára, amiért megkefélt,
pedig én kefélem őt. Így megy ez.
Nem nyomul belém a fia. Én zárom magamba.
Nem hatol belém. Én falom fel.
Megrágom, petyhüdt mivoltában kiköpöm, és minden egyes pillanatát élvezi.
Ahogy ön is élvezné, maga disznó!
Malac rövidgatyában.
Tisztázzuk: nem szóltam be az apjának.
Sosem tennék ilyet egy férfival. Milyen képet vágna!
Teljesen összetörne, atomjaira esne szét.
Sose tenném.
Viszont sose szoptam le a fiát.
Azért ez mond valamit.
De nem az apja hibája volt.
Azért nem kíséreltem meg vele újra,
mert látta, hogy megpróbáltam,
ám aztán félelemből meghátráltam.
Ha újra megpróbáltam volna,
a múltkori baki emléke ott kísértett volna a levegőben.
„Parázott, mint az olimpikon korcsolyázó.
Lássuk, ma képes lesz-e a jégen landolni!”
De ciki! Csak úgy őrizhettem meg a méltóságomat,
ha kivárom az év végét,
meg sem említem a kínos incidenst, aztán, mikor véget ér a nyár,
szakítok a sráccal, egyetemre megy, és tiszta lappal indul a végzős év.
Így is történt.
Felszedtem valakit, mert tudtam: ahhoz, hogy új ember legyek,
egy új emberrel kell szembesülnöm.
Szóval az utolsó gimis évem elején beújítottam egy srácot,
és levittem a szüleim pincéjébe,
ami amúgy befejezetlen pince volt.
Tehát az egész valószerű és nyers volt. Minden klappolt.
Eldöntöttem, hogy leszopom az első estén, mikor együtt vagyunk,
mielőtt még megismerne, és megtudná, mi a különbség
a magabiztosság álarca és a valódi önbizalom között.
Ez afféle szexuális nekifutás.
Sebesség. Lendület.
Az ősember szellemének megtestesülése.
Úgy tettem, mintha nem tudnám, mi az a ruha.
Csak hogy valami a szám színtiszta vágyának útjában áll,
hiába ismertem fel kapásból a ruhák márkáját.
Szinte igazi nekifutás volt. A lépcsőtől akartam indulni.
Hajrá! A régi trükk.
Nem látják, hogy a lépcső mögött rákészülsz.
A lényeg: büszkék lettetek volna rám.
Beindultam…
Már várta az akciót,
én meg arra gondoltam: „Istenem! Nem tétovázok.
Értékeljük egy kicsit, hogy nem tétovázok!”
És akkor, nem tudom, miért,
de akkor…
Megint leblokkoltam. Nem akartam elhinni, de…
Megint. Ezért nem hiszek a nekifutásban.
Értitek? Nem segít.
Tovább kell futni.
Ezért nem bízom a magabiztos kezdésben.
Az emberek megérdemelnének valami megnyugtatót a műsor elején:
„Mizu, Városháza? Mizu, New York! Talpra, baszki!
Ász vagyok. Nyugi, jó kezekben vagytok!”
Nem.
Ezt látnátok…
És ennyi volt.
A műsor folyamán rohadtul alábbhagyna a lendület.
Inkább a semmiből építkezem.
Lökjenek ki, és kész! „Üdv! Azt se érdemlem meg, hogy éljek…
Nem baj, ha levegőt veszek?
Köszi. Ezzel elleszek egy ideig.”
Miért is gondoltam, hogy nekifutással menni fog?
Nem ilyen vagyok.
Az a fajta vagyok, aki ott áll az ugródeszka szélén, és…
Három, kettő, egy, majd lehetetlen módon az utolsó pillanatban visszahúzódik.
Végtelenül bonyolultabb mozdulattal, mint az ugrás lenne.
„Vízimentő, utat kérek a létránál! Lemennék, segíts!”
Számtalanszor megjátszottam ezt. Én ilyen vagyok.
Valami bennem tudja,
hogy ebben az életben szinte sosem túl késő
visszafordulni.
Ott voltam.
És azon tűnődtem: „Most megint hezitálok, de komolyan?
Mi a terv, csillagom?
Mi lesz?
Ezen a felsőtesten is visszatolatsz?
Vársz egy évet, hogy megpróbáld?
Új emberként egy új emberrel szemben az egyetemen?
Nem, tedd meg, és kész!
De te nem ilyen vagy. Hallod magad? Nem érdekel.
Nem izgat, hogy két szájra vágysz,
hogy narrátorkodhass. Tudják, hogy tudom,
hogy fontos a csacsogás, és ezt tudja…
Találj megoldást!
Nietzsche szerint nincs más út, csak az én utam.
Hát találj rá!
A saját utadra. Igen, rá kell találnom.”
Szóval az irodalomhoz fordultam.
Nos…
Akkor olvastam a Lolitát. Ez van.
Magával ragadott Vladimir Nabokov stílusa. Kit nem?
Bevallom, kissé színpadiasan olvastam.
Hol élveztem a legjobban az olvasását?
Egy pizzéria ablakánál, a miniszoknyámban.
Hogy sokkoljam a felnőtteket a borítóval.
„Önök ismerik az orosz irodalom gyöngyszemeit?
Kétlem, nyárspolgárok!”
De a lényeg, hogy ismétlődött a régi nóta.
Se szó, se méltóság. Bamba tekintet és hangok,
fogaztam, és azt gondoltam:
„Én nem tudok narrátorkodni.
És ha elképzelnék egy másik narrátort? Mondjuk, Nabokovot?
Elképzelhetném, hogy ez itt nem a valóság, csak…
Egy szereplő vagyok csupán egy Nabokov-novellában,
és bármily rosszul is megy ez a szopás,
hát nem születne ragyogó próza Nabokov szakavatott tollából?
Hát nem minden irodalom?
Hát nem csak szövegek vannak?
Az irodalomban nincs baki. Minden érdekes.
A malőrök izgalmas részletek, melyek színesebbé teszik a történetet.
De mi van, ha bekövetkezik a legrosszabb? Ne örüljünk előre!
Mi van, ha simán leharapom a farkát?”
Így feleltem: „Hát akkor úgy tűnik,
hogy a legemlékezetesebb történetben élsz.
Amelyben leharapják a pali farkát.”
Szóval folytattam: „Ez egy fikció.
Az egész csak egy szöveg.
Holdfény… Tudom, elég gyenge a holdfénnyel kezdeni.
A holdfény beáramlik egy fiatal férfi péniszének déli oldalára.
Egy lány, kinek barna hajába vörös vegyül, amiről sosem szól a fáma,
ügyetlenül utat talál a hengerhez…”
És végre sikerült, rábuktam a farkára!
Köszönöm.
Tudom, néha úgy hangzott, mintha tudathasadásos lennék.
Nem jó példa ez a lányok számára.
„Nem velem történt, hanem vele.” Kivel? „Vele.”
Ha nyomaszt valami, bezárkózom az agyam hátsó zugába.
Picike, és egy apró tv-t nézek ott.
Csak a tréfás műsorokat.
Ha a pici képernyő a szörnyű életemről akar mutatni dolgokat,
már nyúlok is a távirányítóért.
Nem, ez nem tudathasadás volt.
Nem, ez én voltam, és egy ötletem. Az ego transzcendenciája.
Van különbség,
és ez segített rácuppanni a farokra. Baromi jól nyomtam.
Nem üvöltött a fájdalomtól.
Volt az egészben valami költői.
Épp ilyennek képzeltem el.
És nem is kellett sok, hogy a sperma a számba lövelljen, ahogy mondani szokás.
Lenyeltem, mert Tony Robbinst olvasok, és én nem ügyeskedem.
Sosem rágódtam azon, hogy lenyeljem-e.
Van könnyű és nehéz út.
Én alapból a nehezebbiket választom.
Inkább legyek ötös alá,
mint ötös egy rosszabb osztályban!
Lesz, ami lesz, lenyelem!
És diadal lett belőle.
Nagyot taroltam vele.
Erről akartam írni a felvételi esszém, de tudtam, sok lenne.
Nem voltak elég kifinomultak hozzá.
Se a pályaválasztási tanácsadók, se a dékánok, se senki.
Nem úgy, mint ti.
De én tudtam, mit tettem,
és úgy mentem egyetemre, hogy piszok büszke voltam magamra.
Érdekes volt, mert az egyetem kissé katolikus volt.
Egy rakás hithű, nyakkendős szűz fiú csetlett-botlott a bulikban,
szexuális élményeket guberálva.
Durva. Én nem, én megtettem a magamét a gimiben.
És zsidó vagyok, szóval afféle Philip Rothnak éreztem magam köztük.
Egy perverz zsidónak, aki tanítani akar.
Szenzációs, mikor sikerül. Csak ajánlani tudom.
De akkoriban senkit sem siettem lecummantani.
Már legyőztem a szopás támasztotta kihívást.
Mesteri szinten elsajátítottam művészetének alapjait,
volt róla fogalmam,
és átgondolhattam, hogyan forradalmasítsam ezt a művészetet.
Mélyenszántó kérdéseim voltak: „Mit is jelenthet a szopás?”
Lehet a szopás egy szerelmes levél,
ha elég szeretet van benne?
Lehet a szopás vers, mely a testem nyers, de mámoros nyelvén íródott?
Sok filozófiaórára jártam.
Nagyon posztmodern és inspiráló volt a légkör.
És mikor végre találtam valakit, aki tetszett,
mondhatni, egy sült krumplit,
egyszerűen csak leszoptam.
Nem azonnal, de elég gyorsan.
Miért is ne? Ezért szenvedtem.
Ment, mint a krumplievés. Megvolt hozzá a lexikonom.
Ez volt az én gyönyörű szimfóniám.
Csalódás volt a végén? Nem is tudom. Nem vártam tőle házassági ajánlatot.
Bár nem is döbbentem volna le rajta.
De nem vártam el. Lehet a szopás szerelmes levél?
Lehet. Nem biztos, hogy a szerelmet viszonozzák,
de nem gond, hisz tudjuk.
Mi, művészek tudjuk,
hogy a kemény munkára jogunk van ugyan, ám a gyümölcsére már nincsen.
Akkoriban csak a barátaim egyhangú ítélete lombozott le.
Egyöntetűen úgy látták:
„Modern csaj vagy, hát éld ki magad,
de ha tényleg szeretsz valakit, ahogy állítod,
akkor lassíts le!
Lassíts! Ne add magad könnyen!”
Pfuj!
Pfuj, nem!
Nem lassítok le.
Elképesztő ez a hübrisz. Halál vár rám.
Közeleg a vég.
A túlélés végett el kell ezt felejtenünk.
Egy sorozat főhősének kell tartanunk magunkat.
„Nem mostanában fogják kinyírni a karakteremet.
Minden jelenetben benne vagyok. Nincs gond.
És ha más a főhős, és nem is én?
Ha nincs szerepem? Ha Steven Tanzer vagyok?”
Ő egy színész barátom. Nagyon sikertelen.
Alig kap szerepet.
Ez a műsor legsötétebb része.
Amúgy nem igazi a név.
Sosem tennék ilyet egy férfival.
Bár ez rosszabb.
Csak azért idézem meg Stevent esténként, hogy lealázzam.
Puszta szemléltetőeszközként él és hal
a narratív érvelésemben. Keveseknek kívánok ilyen sorsot.
A közelgő halálról van egy elképzelésem.
Szerintem levetjük és hátrahagyjuk a testet és a vele járó szopásokat,
de attól még lehetnek kínos helyzetek.
Miért is ne lennének?
Azt tudom, hogy én szégyenkeztem néhány halott rokonom miatt.
Sőt, a zömük miatt.
Mikor a gyönyörű fotóikat nézem a szép keretben,
klasszikus felállásban, vagyis a zongorán a szüleim házában,
akkor nem hagy nyugodni a gondolat:
ostobán néznek ki, mert látom a szemükben:
nem tudják, hogy már meghaltak.
Baleknak látom őket.
Szívesen szólnék nekik: „Meghaltál. Te is.”
Csak annyit kéne tenni, mikor lefotóznak minket,
hogy sokatmondó pillantást vetünk rájuk. Valahogy így.
Valamit, hogy ha esetleg meghalunk,
és valaki ránéz a fotóra, vegye az adást: „Egy nap eljövök érted.”
Szóval egyetemre jártam, és tudtam, hogy közeleg a halál.
Érett nőként fennkölt szopás formájában akartam kifejezni a szeretetemet.
Eltökéltem magam arra, hogy így lesz.
De hazamentem a téli szünetre,
és belebotlottam a volt fiúmba, akinek a leszopásával nagy sikert arattam,
és este elmentünk tojást enni egy bisztróba.
A kávét már feketén ittuk.
„Köszönjük, nem kérünk cukrot.
Maradjon az asztalon? Oké, bár nem értem, miért.
Már feketén isszuk a kávét.”
Úgy beszélgettünk, mint a régi katonatársak.
Hónapok teltek el az érettségi óta,
de mintha már évek múltak volna el,
úgyhogy meséltem neki a srácról, aki nemrég tetszett meg nekem,
és mondtam valami ilyesmit:
„Nem tudom, én is tetszem-e annyira neki, mint amennyire ő nekem.”
Az exem meg: „Lehet, hogy fél tőled.
Mint annak idején én.
És valamilyen szinten még mindig.
Nem igazán tudtam ellazulni melletted,
miután random leszoptál, mikor először együtt voltunk.
Totál random volt.
Szimplán betérdeltél.
Csak úgy… random bekaptad.
Lepippantottál. Random buktál rá a bráneremre.”
Jól megnyomta a „B”-ket, mire én: „Te jóisten!
Mit tett velem a félelem? Úgy elvakított, hogy észre sem vettem:
én is tudok félelmetes lenni, és így tartom életben a rettegést.”
Aztán leesett: „Várjunk, nem! Ez nem szép dolog.
Itt nem te vagy az ártatlan, ijedt alak. Ebben a történetben én voltam az,
csak aztán legyőztem a félelmemet.
Hogy mered lenyúlni az eredettörténetemet?
Hogy mersz ijesztő, gonosz ribinek beállítani?
Lehet, hogy ijesztő voltam aznap,
de csak amennyire Batman is az.
Igen, Batman félelmetes, de hogy merészeled?
Hogy merészelsz ránézni anélkül, hogy tudnád:
mikor Batman kisfiú volt,
brutálisan meggyilkolták a szüleit a színház előtt.
Denevérek repültek arra, úgyhogy félt a denevérektől.
Egy barlangban lett Batman.
Batman mögött ott a félelem a denevérektől.
Az erő mögött ott egy visszájára fordított félelem.
A túlkompenzálás. Mindig ez van.
Miért nem látod meg bennem a kisfiút?”
Nem értette, jogos.
Pontatlanul fogalmaztam.
És nem tetszett neki, hogy felálltam,
és demonstráltam a dolgokat a bisztróban.
Pedig ez lényegileg hozzátartozik a személyiségemhez.
Senki se bánja.
Legalább jól szórakoznak a többi asztalnál.
De az exem így felelt:
„Nem is tudom, Jac.”
Lerövidítette a nevem Jacre, hogy ízekre szedjen.
Ismer, szeret, törődik velem.
Törődik Jackel: „Milyen ez a pulcsi? Tartsd meg!”
„Nem is tudom, Jac.
Talán nem szopással kéne tudatnod, ha tetszik neked valaki.”
Így feleltem:
„Szerintem én szopással is tudathatom.”
Még mindig hittem a dologban.
De utólag kicsit kiborultam,
mert olyat mondott, ami pontosan leírta, amit addig tettem az egyetemen.
És eltűnődtem,
hogy a szopásaimat talán nem a költői szándékom szerint értették.
Megtört Philip Rothként mentem vissza.
Se hencegés, se Batman. Tanácstalan voltam.
Fázósan mászkáltam a campuson,
átvágtam megannyi udvaron,
és szomorú kérdéseken merengtem:
„Hát tévedés volt a költészeted?
Nem értelmezhetünk bármit bárhogyan?
Csak egy ribi vagy, aki azt hitte, hogy rá nem érvényesek a szabályok?”
Kidughattam volna a karom a gyapjúkabátom ujján,
de minek, ha A nyomorultak Éponine-jaként is átvághattam a színen?
De aztán így szóltam: „Nem, nem csináljuk ezt. Nem szomorkodunk.”
Megráztam magam,
és addig kuncogtam, amíg hihető nem lett. „Gondolj már bele,
de komolyan! Sikerült legyőznöd a félelmedet.
Magabiztosan tudsz szopni.
Mindig is ezt akartad.
Olyan magabiztosan szopsz,
hogy félnek tőled.
És igen,
magányos a csúcson.
Hát nem ez a kiválóság ára? Dehogynem!
A tragikus sorsú kiválóságok közé fogok tartozni,
de utólag máshogy döntenék? Nem.
Szuperhős leszek, úgyhogy összefogom a kabátomat,
hadd fodrozódjon a fájóan hiányzó szélben.
De tudom, ki vagyok.
Évekkel később, a 20-as éveimben, bementem egy újabb könyvesboltba
egy újabb pasival. Furcsa, de tapadtak rám, mint a legyek.
Szokás szerint nem adok jellemzést az aktuális pasimról,
mert mind csak állomások az önmegismerésem útján.
Érdekelnek a fura vonások? Nem lesznek.
„Húzogatja a cipzárját, mikor ideges. Könyv- és cigarettaszaga van.”
Legyen elég annyi, hogy leszoptam őket!
Róla sem adok most részletes leírást,
de elárulom, hogy ő az utolsó férfi szereplő,
szóval egy kicsit még a többiektől elkülönítve képzeljétek el!
Könyvesbolt, 20-as évek, aktuális pasi,
bennem meg vágy gerjedt a boltban.
Nem tehettem róla.
Átlapoztam egy verseskötetet.
Felrémlett előttem ifjú leánykorom.
Meghatódva méláztam rajta,
és az egész sztorit, amit hallottatok, elmondtam a pasimnak.
Még pityeregtem is.
Senki se tud annyira megindítani, mint én magam.
Meghatódom, aztán azon hatódom meg, hogy meg tudok hatódni.
És beindul a lavina. A srác nem sírt.
Jó, máshogy fejezzük ki az érzéseinket.
De vajon megértett engem? Elkezdtem:
„Természetesnek veszed, hogy tökéletesen szopok.
Szimpla adottságnak. 'Ja, a csajom faszán tud szopni.'
Pedig megküzdöttem érte.
És tisztázzuk: ez nagy felelősséggel jár.
A batmanes rész? Pontatlan voltam, de lelkes…”
Az arcába beszéltem, mert furcsa volt az arca.
Valami nem stimmelt, de vettem a bátorságot, és megkérdeztem:
„Mi van?”
Erre ő:
„Azért ez vicces, mert elég sokat fogazol.”
Még nem tudok rátok nézni.
Én.
Senki se aggódott úgy a fogai miatt, mint én.
A görögöknek igazuk volt. Nem kerülhetjük el a sorsunkat.
A fogaim miatt aggódtam a leginkább.
Aztán végre megnyugodtam, és elhittem a saját mítoszomat:
„Költőien csinálom, mint az ősember.”
De ebben a mítoszban egyre több a fog, az tuti.
Minden évben egyre szorosabbra zár ez az áll
pár önhitt milliméterrel…
Én meg tragikus sorsú szopókiválóságnak hittem magam.
Valóra vált a rémálmom. Tényleg én voltam a két bolond.
Nemcsak egy beképzelt bolond voltam,
hanem két fogazó bolond.
Térden állva leszopunk valakit. „Mi csináljuk a legjobban.
Hogy utazzunk el innen? Lovagoljunk a naplementébe!
Elégedett ügyfél.
Elégedett közösség.”
Egek, micsoda önelégült vigyor…
Hiába is tagadnám, a srác úgy érezte, fogazok.
Mit tegyek, kérjek további visszajelzést?
„Örülnék még egy kis építő jellegű kritikának.
Imádok tanulni.”
Tony Robbins szerint ha megtanulod, hogy kérj magabiztosan visszajelzést,
óriás lehetsz.
Az akarok lenni, de hogy lehet így áthúzni más narratíváját?
Nincs másunk, csak a történetünk.
A fogazás szót, amit már 14 évesen is ismertem,
minden kreatív újítás nélkül alkalmazta rám, és tönkretett vele.
Sértve éreztem magam. Irtózatosan.
Miért? Mert…
Mert én a lehető legnagylelkűbb tekintettel néztem őt.
Minden hibáját költőinek láttam.
Ez a szokásom.
Simogatom a férfiak egóját.
Komolyan.
A nap folyamán megannyi aprósággal erősítem az önbizalmukat.
Ezernyi kimondatlan dologgal. Folyton figyelek.
Ha egy férfi beszél, folyamatosan nevetek,
hátha olyat is mond, amit viccnek szánt.
Lefektetem az alapokat,
hogy legyen miből kiindulni. „Ez vicc volt?”
Ha száraz mederre építkezem, nem hihető a csobbanás.
Éttermekben zseniális vagyok. Ha a pasi elhibázza a rendelést,
mondjuk, tahinit rendel tabulé helyett, és nem érti,
hogy miért salátaöntetet hoztak neki:
„Hol a tahinim?”
Mit tehetnék? Belemegyek.
„Nem tudom, mi történt. Már megint nem figyeltem.
Elvégre tyúkeszű vagyok. De imádom a rejtélyeket.
Egy biztos: képtelenség, hogy te hibáztál volna.”
A D-dúr-akkord. Jaj!
Ezerszer megtanultam a D-dúr-akkordot ezer gitáron, ezer zenész pasimtól.
„Tudom, hogy fogjam le a D-dúr-akkordot, de mutasd meg, fényes angyalom!
Ne! Segíts beállítani az ujjaimat!
Segíts gitározni!”
Folyton résen kell lenni.
Gyerekbiztos megoldások, fekvőrendőrök kellenek.
Fektessük le gyorsan! Már közeledik.
Minden kész? Biztos? Mindjárt ideér.
Biztosítani kell, hogy a pasi biztonságosan, mondhatni,
áttotyoghassa a napot,
mint egy részeg király,
aki nem tudja, hányszor került ilyen közel az érzelmi megsemmisüléshez.
De közbeléptem, eltakarítottam előle az akadályokat,
eszméletlenül figyeltem.
Az összes pasi, akivel jártam vagy találkoztam,
nekem dolgozott.
Mindegyikük.
Imádtam költői fénybe vonni a hibáikat. Meg se kellett erőltetnem magam.
De miért nem lehetett most ugyanezt megtenni értem?
A srác nem viszonozta a szívességet,
nem találta meg a szépséget a fogazásban,
pedig nem volt kemény dió.
Nem nagy kunszt megszépíteni a fogazást.
Nem néznéd költői szemmel?
Hát fogalmad sincs, mi teszi széppé ezt az életet?
Meg akartam védeni magam,
de aztán beugrott, hogy jobb, ha nem magyarázkodom.
A legjobb védelem a hallgatás.
Ez sose volt az erősségem.
Az enyém az volt, hogy akármi is van, én egy ideje már beszélek.
Akkor akár folytathatom is,
kidumálhatom magam.
Micsoda merészség ez részemről!
Nem, nem térül meg.
Hát azt mondtam: „Igazad van.”
Fogazok.
Én fogazok.
Szándékosan.
Bizony.
Mert a fogaktól lesz szopás a szopás.
Igen.
Mert a fogak…
A fogaktól lesz igazi a szopás, mert általuk tudod, hogy egy szájban vagy.
A fogak emlékeztetnek arra, hogy egy szájban vagy.
Hát mi lenne a szám fogak nélkül?
Csak egy újabb tökéletes nyílás.
Egy tágasabb verziója a már meglévőknek.
Csak egy újabb végbélnyílás vagy vagina, egy újabb síkosított csöcsköz.
Egy újabb mód a pöcs zökkenőmentes összepréselésére,
hogy az újfent gondtalan örömöt érezhessen.
Nem, így nem lenne jelentőségteljes vagy szexi a szopás.
A szopás több ennél,
és ez a fogaknak köszönhető. A fogaktól lesz több.
A fogak a szopás során olyanok,
mint a dinnyében a magok.
Kordában tartják az élvezetet.
A fog olyan, mint a homok, ami irritálja a kagylót,
amely gyöngyöt termel.
A fog a só a karamellában.
Emlékeztek, hogy 2012-ben mennyire túlzásba vitték?
A karamellagyártók rájöttek,
hogy túlságosan hozzászoktunk az ízhez.
„Minden harapásba tegyünk egy emlékeztetőt arra,
hogy az életben semmilyen édesség sincs garantálva!”
A szopás eleve elhibázott vállalkozás.
Egy hajmeresztő akrobatamutatvány.
Szinte már rossz ötlet.
Majdhogynem lehetetlen, és úgy kell manőverezni,
hogy sikerüljön. Ez benne a megható.
Mint a kis gumifigura a müzlisdobozban,
amit a falhoz vágsz,
és odaragad, de bár erőlködik, fokozatosan egyre lejjebb csúszik,
viszont úgy tűnik, mintha mászna,
és ezért szeretjük. Ezért örülünk neki.
Ezért kotorjuk ki a dobozból ahelyett,
hogy kiérdemelnénk őt a rendszeres, napi müzlievéssel.
Rám a szopás hat így.
De legalább annyi biztosan igaz,
hogy a fogazástól érdekesebb lesz az élet.
Ahogy a volt irodalomtanárom mondaná, az egyedi megvilágítja az egyetemeset.
A fog a papagáj a ketrecben, a P betűim pattogása
a mikrofonban. A sok-sok kávéskanál,
mellyel kimérem életem, az ablaktáblákat körülkaroló köd.
Garbo zellere, a celofán.
Zuzu szirmai.
Zuzu szirmai a szopás során érzett fogak.
Azt jelentik, hogy élsz, és végre igazán élsz.
Már érted. Látod, hogy az élet csodaszép.
Megérted, hogy páratlanul gazdag vagy.
A fogazás emeli a tétet.
A halálba küldhet egy Susant.
De ha van benned hit, és vágysz a fogazásra,
csontot ad annak, aminek nincs: a farokcsont nélküli faroknak.
A nyelv elrohad.
A pénisz is. De a fogak…
megmaradnak.
Több évszázados történelmet visznek a sztoriba.
A sima, fogazás nélkül szopás a kisszerű elmék ismérve.
A fogak gondoskodnak arról,
hogy ne legyen monoton a szopás.
A fogazás nélküli szopás túl sima, túl patent lenne.
Egy henger kerülne egy kerek lyukba,
hogy azt érezhessétek, eggyé váltok. Nem.
Mi a jó abban?
Legyünk ketten! Érezzük egymás durva határait,
hogy legyen minek nekifeszülni!
Értitek már?
A fogsor Rómeó kőgátja.
A fog ad könnyű szárnyat, hogy legyen mi által szállni.
Ezért kell letörölnünk a szőlőzsírt.
Ne fedjük el ajkunkkal a fogsorunkat!
Hadd kapjon szerepet!
Adjunk neki teret!
Ha magától nem megy a fogazás, segítsünk rá!
Gondoljunk csak a szellemre vagy a gömbre!
Ha pár percre megint szájat kapna,
nem próbálná gyorsan elrejteni a fogait, hogy tökéletesen körbefonja a farkadat.
Egy istennő se öltene emberi alakot,
ha nem rejlene valami groteszk szépség annak korlátaiban.
Szóval nem, nem random buktam rá a farkadra.
Nem, direkt ezért jöttem át a túlvilágról. Remegj, te csíra!
És természetesen…
Természetesen nem alacsonyodom le, mikor letérdelek.
Nem alattad vagyok, hanem áthatolok rajtad én, az ősi lény,
ki alázattal vegyes csodálattal tekint e különös emberi tragédiára.
A nyúlványod egy kis csap,
melyen át az univerzumból iszom.
A tested pár ügyetlen kifejezés,
a lélek pompájának silány fordítása,
mégis elfogadom,
mert bár spirituális lenne azonnal feloldódni a mindenségben,
testi lényként is vágyom úgy élni,
mint szellemként.
Nem az a tanulság, csak hogy tisztázzuk…
Nincs is tanulság.
Az egyetlen célom a szórakoztatás. Night-clubban lenne a helyem.
Ha lenne tanulság, az nem az lenne, hogy tartogassuk a szopást annak,
aki képes méltányolni a spirituális ürességét.
Akkor ez egy tanmese lenne.
Kösz, de szó se lehet róla.
Nem, vigyázzunk a méltóságomra!
Osztogassuk szabadon a szopást!
Egyiket se bánjuk meg!
Legyünk mi magunk a bőség zavara!
S a félreértett szopásaink nyerjék vissza eredeti szándékunk méltóságát!
Legyünk kiapadhatatlanok,
mint az óceán!
Jöhet még egy utolsó metafora?
Legyünk mi az óceán!
Az óceán vajon csak művelt férfiak lába közét nyaldossa,
akik képesek nagyra értékelni…
„Szióka!”
…és magasztalni?
Nem, az óceán nagylelkűen odaáramlik
a bolondok, a marhák, a gyávák és a seggfejek lábához is.
Nem lesz tőle kevesebb. Ugyanúgy óceán marad.
Bocsi, túljátszottam?
Igen,
de máshogy mi értelme játszani?
Ezt nem tudta a srác.
Hiányosnak tartotta az érvelésemet.
Ahogy talán ti is.
Remélem is, mert tudom, hogy vannak benne hézagok.
Szándékosan tettem őket bele,
mert a hiányosságok az érvelésemben a fogak a gondolatmenetem szopásában.
Hát nem hihetetlen?
Valahogy megint én nyertem.
Így leszek önjelölt,
öntörvényű trónfoglaló,
de uralmam eksztázisának kulcsa
legyen a kifinomultsága…
Leszarom!
Én vagyok a szopókirálynő!
A feliratot fordította: Kanizsai László
JACQUELINE NOVAK: TÉRDELJ LE