Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mulțumesc! În ciuda…
În ciuda primirii voastre călduroase, a fost greu.
Drum din culise la microfon e întotdeauna greu.
E problematic.
Pentru că mie îmi amintește, sincer,
de drumul,
să spun așa,
de la fața cuiva,
în jos pe trunchi,
spre pelvis,
ca să-i faci sex oral.
Pentru că tot drumul, în ambele scenarii, toată lumea știe ce vrei să faci.
Dar încă nu te-ai apucat s-o faci.
Deci întrebarea rămâne în aer.
„E în stare?
O să facă bine sau rău chestia pentru care am venit toți?
Câtă nesiguranță! Câtă fragilitate!”
Adică…
Simțiți?
O să vorbesc mult despre sex oral în seara asta.
„Plictisitor de mult”, a spus un critic.
Cred că o fac într-un fel în care toți ne păstrăm demnitatea.
Nu-i nimic dacă ați venit cu familia.
Mă preocupă mult demnitatea.
În loc de „câinește”, de pildă, prefer să spun „pe la spate”.
Cred că poziția asta merită un termen mai solemn.
E una dintre cele mai nobile poziții.
O poziție în care te uiți în ochii iubitului tău,
ca să „deveniți una” sau ceva imatur de genul ăsta,
nu mă impresionează.
Pentru mine, „pe la spate” reprezintă o dragoste mai matură,
în care doi îndrăgostiți privesc împreună spre viitor.
Nu e trist că nu mă uit la el, că nu-l privesc în ochi.
Parcă suntem doi pionieri care se îndreaptă spre Vest.
Trebuie să fiu cu ochii pe orizont, pentru că sunt vremuri grele.
Sunt o femeie puternică.
Știu cum e pe la spate. Îl simt la ariergardă.
Trebuie să-mi țin fața în vânt și să-i dau înainte,
toată noaptea, căci națiunea noastră depinde de asta.
Așa ceva.
Am un soi de sensibilitate poetică despre care avertizez lumea
la începutul spectacolului. Știu că e problematică.
Nu pot să mă abțin.
Scriam poezii în facultate.
Ca mulți alții, m-am lăsat. Am obosit.
M-am săturat să fiu într-o stare constantă de vrajă.
Prea mult ore petrecute încovoiată pe pervazuri,
cu mușchii încordați și cu ochii uscați de la atâta minunat de lume.
Să văd Luna noapte de noapte ca și cum ar fi prima dată.
Am vrut să mă obișnuiesc cu Luna.
Voiam să iau lumina lunii de bună, ca alte fete.
Sper că ați profitat de ocazie
să-mi apreciați forma fizică.
E dreptul vostru, să știți.
Eu urc pe scenă, voi vă uitați, e corect.
Dar e un coșmar pentru o intelectuală ca mine.
Să fiu întruchipată, sincer.
Ca femeie de idei, la un anumit nivel, totul,
de la bărbie în jos, parcă e nedemn.
Nu știu cum să spun. „Membre și trunchi, iat-o!”
Cam obișnuită.
Forma feminină, forma mea feminină,
sacul ăsta sexual de cartofi,
țâțele și fundul cu care nu plec de acasă fără explicație.
„De ce le-ai adus, dacă nu să le vedem noi?”
Nu le pot lăsa acasă! Nu se vinde nimic în seara asta.
Așa.
Îmi place să mă mișc continuu, pentru că știu cum faceți.
Dacă stau nemișcată și vedeți ceva care vă place,
faceți o poză mentală și cine știe ce faceți cu ea?
Prefer…
Să mă mișc, ca iasă imaginea mișcată.
Dacă încerci să păstrezi imaginea în minte, iese o ceață.
Simplă autoconservare.
Nu, abia aștept! Aștept cu nerăbdare să-mi lepăd forma,
carnea, prin moarte, și să devin fantomă.
Abia aștept să fiu fantomă, mă văd ca viitoare fantomă
și corpul ca pe roțile ajutătoare fără de care abia aștept să zbor liberă.
Nu prea liberă. Ca să fii fantomă, tre' să fii blocat aici. Fac ce trebuie!
Îmi fac niște treburi neterminate, orice e nevoie.
Am reușit să meditez mult prea bine.
Spiritual, reușesc să ajung într-un loc în care mor și transcend instantaneu,
mă dizolv instantaneu în univers..
Și nu vreau. Vreau să zăbovesc.
Dar vreau să zăbovesc ca mine.
Vreau să bântui o casă
și știu că e un vis demodat, nu e original,
dar e visul meu.
Imaginați-vă că, noapte de noapte,
te uiți la TV în spatele cuiva care se uită la TV.
Cedezi preferințelor lor în materie de programe.
Ar fi o meditație în sine.
Capitularea de care ai nevoie…
Vreau să fiu fantomă, dar una puternică,
o fantomă robustă, neestompată la margini.
Vreau să am degete articulate.
Vreau să am cel puțin 75% opacitate.
Aș spune maxim 85%. Vreau să știi că-s fantomă.
Altfel, ce rost are?
În esență, vreau să mă asigur că nu ajung un soi de glob din ăla.
Globurile alea sunt rușinea comunității fantomelor,
depinde cu cine vorbești.
Nu știu dacă vă uitați la atât de multe programe paranormale reality ca mine.
Eu mă uit la multe. Învăț de mult.
Dacă nu știți ce sunt globurile,
astea sunt cercuri mici și transparente de lumină
care apar prin poze și cineva spune:
„Străbunica chiar a venit la nuntă!”
E drăguț. E foarte drăguț.
Dar lumea vorbește urât de globuri.
Dacă încerci să vorbești serios despre ele,
te atacă, pur și simplu te atacă.
E foarte nepoliticos.
Imaginează-ți că ai fi străbunica și ai face asta.
Ai reușit să-ți aduni puterile în viața de apoi
și să apari familiei tale, sub orice formă.
Un cerculeț, e bine și așa!
V-ați făcut vreunul să apăreți vreodată, sub orice formă, doar cu puterea minții?
Eu nu m-am făcut!
Mi-e rușine de asta.
Și apoi să fii desființat sumar
de un strănepot sceptic fără pic de rigurozitate…
Nu vreau să pățesc așa.
Nu, o să știe toți cei prezenți. „Bună, Johnny, eu sunt!”
Nu asta e ideea.
Mă rog, dacă ții la chestia asta… Și ai ține, nu-i așa?
Ideea e că abia aștept să renunț la forma fizică, la carne,
la nevoile și dorințele ei,
care mi se par hidoase.
Sunt ceea ce se numește o femeie heterosexuală
și nu sunt mândră de asta.
E o umilință în zilele noastre.
Știu ce vă gândiți. Femeia asta citește?
Da, citesc, și totuși cum aș putea,
când sunt doar o fată cu coadă de cal
care râvnește banala sculă?
Nu pot să cred că am pățit-o eu.
Acel simplu cilindru, tubul ăla familiar,
acel obiect aparent lipsit de nuanțe.
Cuvântul pe care-l evit e „penis”. Și acum l-am spus.
Mă simt mai bine? Nu mă simt.
Nu-mi place cuvântul, puținora le place.
O mare parte din mine ar prefera să spună „ciocan.
Cred că mulți l-ați prefera. Băieților le-a plăcut!
„Ciocan” e un cuvânt bun, are o anume demnitate.
Îl scuipi din fundul gurii…
și aterizează.
Aterizează pe o consoană, la fel cum a început.
„Penis” alunecă pe o parte a gurii.
„Penis”. „Mă scuzi, ai spus ceva?”
„Nu mai sunt sigură.”
„M-am gândit la un cuvânt și am simțit ceva.”
Lumea spune: „N-aș folosi cuvântul penis în context sexual,
e prea clinic.”
Eu nu aud vocea unui medic în el.
Nu cred că „penis” e termenul nostru cel mai medical.
Cred că oamenilor nu le place cuvântul „penis”
pentru că evocă o emoție tandră.
Cuvântul „penis” nu e, cred, problematic
pentru că descrie precis ceea ce este.
Penis.
Sună ca o fluturare de inimă.
Penis. Cred că asta e problema.
Cred că problema stă și în silabe.
Nu cred că e o situație în care numele nu contează.
Litera „P” e clar o problemă.
P… Peter… Petey… A fost batjocorită ani întregi, pe bună dreptate.
Dar în opinia mea, adevărata silabă devastatoare
e „nis”.
Vă vine să credeți că e acolo?
„Nis”. De-aia nu vorbește nimeni de silaba aia.
De-aia nu spune nimeni: „Arată-mi nisul.”
„Unde să pun nisul ăsta?”
Nici la bancuri nu se pretează.
E prea delicat. Nu se poate spune.
Nu, clar „ciocan”…
„ciocan”…
Clar, „ciocan” e cuvântul sexy.
Dar există o problemă.
Am o problemă cu cuvântul „ciocan”.
Într-un fel, devine ne-sexy. Când îi spun penisului ciocan,
parcă nu-l descriu cum îl văd.
Îi spun ce cred că vrea să audă.
Îmi fac griji pentru sentimentele penisului.
Îi cocoloșesc orgoliul.
Îi fac pe plac.
Când îi spun penisului ciocan, nu mă joc.
Nu e ciocan, e ciocan. Cine-i ciocan? Tu ești ciocan!
Când îi spun ciocan, îl măgulesc.
Cum îi fac pe plac nepoțelului meu sau fiului unei prietene.
Unul dintre ăștia, tipul pe care-l iubesc și micuțul de jos.
Când îi spun penisului ciocan, îl tratez ca pe nepoțelul meu.
Dă fuguța în bucătărie când vorbesc adulții,
cu o mască de monstru pe față,
noi îl vedem, ne scuzăm unul față de altul…
și continuăm discuția.
Pentru că nu ne-a speriat.
Micul lui șiretlic a eșuat.
După aia îi auzim pașii…
vine din nou, mai rapid ca prima oară.
De la capăt, fără nicio artă,
dar a fost răsplătit.
Îți iubești nepotul? Sigur.
Îl respecți?
Nu prea cred.
Adevăratul respect pentru nepotul tău nu e…
Adevăratul respect pentru nepot e: „Nu m-ai speriat,
dar cred că poți.”
„Așa că mai încearcă!”
Cred că e la fel și cu penisul. Adevăratul respect pentru el
nu e: „Cine e ciocan? Tu ești ciocan!”
Adevăratul respect pentru penis e: „Penis!”
Dacă penisul e suficient, cuvântul „penis” ar trebui să fie ajungă.
Dacă penisul poate fi sexy, și cuvântul „penis” ar trebui să poată fi.
Teoretic, e suficient.
Teoretic, e destul.
Se poate spune că sunt fan, vin după el iar și iar,
cu o regularitate pe care te poți baza.
Sunt ca la împărtășania de la mesa de luni-dimineață, acolo!
Adulmecând, sperând să gust divinul.
Chiar dacă penisul nu e ciocan
și simt că trebuie să mă prefac că e,
tot îl mai vreau, tot sunt fan.
Atunci pentru ce îl vreau?
Ce e penisul pentru mine? Care e natura sa?
Păi…
e delicat.
E reactiv. Știți…
Se ridică în anumite condiții.
De-aia îl asemuiesc cu sufletul unui artist.
Vede ceva care-l intrigă și…
se umple de inspirație.
Pentru mine e un sentiment.
E un sentiment mai degrabă decât o… erecție.
Cred că termenul de erecție e un pic prea arhitectural.
Nu cred că ar trebui să intre cineva în clădirea aia. Nu e conformă.
Spre deosebire de o clădire, nu se dărâmă, se ofilește.
Moare pe viță.
Penisul înflorește, se ofilește și înflorește din nou.
E ca o floare eternă care se întinde către ce îl hrănește,
încălzit de soare.
E emoționant. E un personaj romantic, un cutezător personaj romantic.
Își adună forțele ca să se întindă
mai departe de corp, ca într-un fel de rugăminte.
„Iubește-mă!”
„Atinge-mă, te rog!”
„Atinge-mă!”
„Eu te ating, tu mă atingi.”
„Repede, am doar un minut.”
Lumea încearcă să-ți spună că vulva e floarea.
Că vulva e un trandafir, petalele unui trandafir.
Îmi plac comparațiile alea.
Vor să spună că vulva e frumoasă. Sunt de acord!
Dar dacă cineva mi-ar da trandafiri și unul ar arăta ca vulva mea,
aș spune: „Cineva a călcat pe un trandafir.”
A căzut și cineva a călcat pe el
și a încercat să-l ascundă împingându-l într-o crăpătură,
dar nu reușește să-l bage acolo de tot.
Și de ce-s petalele așa groase?
Nu, vulva e frumoasă,
dar are nevoie de un ochi mai poetic.
Să încerc eu? O să încerc.
Pentru mine, vulva, vulva mea, poate,
are frumusețea unui steag zdrențuit.
Marginile lui franjurate spun o poveste despre întâlnirea idealului cu realitatea.
Pentru mine, vulva are frumusețea unui burger.
Un burger cu de toate,
înfășurat în hârtie cerată încrețită, uleioasă
și tăiat… îmi place când îl înfășoară și după aia îl taie.
Și după aia…
Vezi diversele straturi, diferitele texturi presate împreună.
Și da, există risc de scurgere. S-ar putea dezintegra brusc.
Dar rezistă.
Vulva e burgerul care rezistă.
Penisul e floarea.
Cred că penisul e un simbol feminin, dacă-mi permiteți.
E cel mai feminin lucru de pe corpul iubitului meu.
Dacă iubitul meu ar ieși din duș
și ar spune: „Găsește o femeie pe bărbatul ăsta!”
Ar fi un joc ciudat, dar aș ști imediat răspunsul.
Nu e umărul.
Aș spune: „O văd, e acolo! Susan.”
Imediat mi-ar veni numele de Susan.
Penisul lui e Susan, dar, dacă mă gândesc, toate au fost Susan.
Au fost Susan, Geraldine, Vanessa.
Spun că penisul e o femeie micuță?
Dacă ești genul de bărbat căruia nu-i place ideea, exact asta zic.
Dar e vorba de stereotipurile răutăcioase despre femei.
Alea descriu foarte bine penisul.
Când descrii nedrept femeile, descrii perfect penisurile.
Sunt foarte sensibile. Mereu reacționează.
Sunt agățătoare, te cicălesc, te împung noaptea.
„Bună, ești trează?”
„Eu sunt treaz! Suntem treji amândoi.”
Penisul e sensibil. Penisul e cicălitor.
Penisul e dramatic.
E regina dramei! Acuși e sufletul petrecerii
și, în clipa următoare, zace îmbufnată pe „canapea”,
pe interiorul coapsei, așteptând să observe cineva
că, sincer, e supărată.
Nu te poți supăra pe ea, ar face o scenă, stai departe.
Nu fac nicio mutră, asta e mutra mea!
E mutra cu care te-ai însurat.
Orgasmul penisului e un pic isteric,
ca pe canapeaua lui Freud din Viena începutului de secol XX,
isteric și nevrotic.
Orgasmul e o revelație bruscă,
ca și cum ar trânti: „Eu l-am omorât pe tata.”
Un pic ca Abigail la tribunal în Vrăjitoarele din Salem.
Am văzut-o pe Goody cu diavolul!
Și e problema restului lumii.
Cam ca mama la întrunirile de familie.
Îi vine ceva în minte ce n-ar trebui să spună.
Încearcă să se abțină, dar nu se poate ușura decât dacă spune.
O văd venind spre mine.
„Ești tristă că nu ai copii?” Și mi-a zis-o.
Se simte mai bine. Foarte bine.
În fiecare an îi iau un jurnal de Crăciun. Dar eu sunt jurnalul. Nu-i nimic!
Nu-i nimic.
Dar cred că orgasmul meu nu te solicită la fel.
Cred că orgasmul meu e mai altruist, mai eroic și, sincer, militarist.
Orgasmul meu zice: „Fugiți, camarazi!”
„Mă arunc eu pe grenadă și absorb șocul cu corpul meu.”
Și în momentele cele mai explozive de plăcere,
complexul vulvo-vaginal nu explodează.
Știți voi, rezistă.
Încarnează masculinitatea.
Idealul stoic. Doar pulsează.
Lucrează izometric, controlat și puternic.
E ca un viking sprijinit de un copac după bătălie.
Pulsează în ritmul tobelor de luptă ce se estompează.
Penisul e, clar, cel mai vulnerabil
dintre organele genitale.
De-aia n-am înțeles niciodată de ce nu se retrage în corp
după ce termină de făcut ce face el.
„Stai așa, de ce te mai văd?”
„Ești slab. Du-te acasă!”
„Nu ești în siguranță, trebuie să te retragi.”
„Te rog, retrage-te.”
Uneori mă gândesc la el ca la o marionetă. Iese și-și face numărul,
dar, la sfârșit, nu dispare în spatele teatrului de păpuși.
Se aruncă în fața scenei
și atârnă acolo fără viață, speriind copiii,
în timp ce spectacolul continuă.
Te gândești că n-ar mai trebui să vedem personajul ăla.
Și speri să-l tragă cineva în spate.
Celelalte marionete vor încorpora moartea sa în poveste.
Sunt de mult conștientă de vulnerabilitatea penisului.
De pe la 11 ani, când am început să citesc reviste
cu titluri pe copertă: „Cum să-ți satisfaci bărbatul.”
Scriau de asta lunar. Dădeam la articol, să văd dacă e ceva nou
și mereu era o listă de instrucțiuni despre cum să nu rănești delicatul penis.
Înțelegeți?
Îmi amintesc că scria să am grijă la vârf.
E extrem de sensibil.
Nicio parte a corpului nu e așa sensibilă ca vârful penisului.
E ultrasensibil!
Deci e foarte sensibil
și e primul lucru peste care dau când mă apropii.
Trebuie să aterizez ușor, fiindcă e partea cea mai sensibilă.
Nu trebuia îngropată comoara asta mai adânc în castel?
După ce am trecut de vârful cel sensibil,
și i-am ajuns pe corp, mă pot relaxa, nu?
Corpul pare puternic, dar era un avertisment
că pe partea de dedesubt, pielea e subțire și delicată.
S-o ung cu cremă de ochi cu degetul cel mai slab?
Ung și tapotez.
Și apoi boașele, legendarele boașe.
O infinită mitologie a boașelor și ce li se poate întâmpla rău
și o să fie vina ta. Legenda boașelor umflate…
Variază între culturi, dar esența e mereu aceeași.
Dacă ai cauzat o erecție,
răspunzi pentru erecția pe care ai provocat-o.
Timpul trece și, curând, boașele alea
se pot albăstri și nu mai știu ce se întâmplă după aia.
Tot ce e clar e că acum ești o vrăjitoare.
Vrăjitoarea care umflă boașe.
Nu e o amenințare care mă inspiră sexual. Amenințarea boașelor umflate.
„Cineva să facă ceva curând,
de pildă să mi-o frece, pentru că altfel o să mă doară rău!”
Te transformă într-un bebeluș și pe mine în mămica ta sexuală
care trebuie să se ocupe de urgența ta medicală ca să crești sănătos.
Cred că neputința boașelor umflate îmi repugnă.
Refuzul de a se ușura. Dacă am vezica foarte plină,
nu mă plâng: „De ce nu mă împunge cineva în burtă ca să iasă urina?”
M-aș scuza să mă ușurez.
Dar la boașele umflate e un fel de…
„Nu!”
„Nu fac eu!”
„Nu!” E cam aiurea.
„Nu, eu nu… Doar mami!”
„Doar mami îmi râgâie scula.”
E ca și cum ai eructa scula.
Dacă boașele umflate există, le râgâi.
Știu că uneori exagerez cu metaforele, de dragul efectului.
Dar cu aia nu. Aia e perfectă.
Rușinatul cu dinții a început devreme. Mesajul că ai dinți.
Nu intra în cameră cu un penis! Nu e sigur
pentru acel penis. Cum să-l pui în pericol?
Monstru cu dinți!
Care e ideea? Care e planul? Vrei să-i faci cuiva o felație cu dinți?
Asta e ideea?
Felația cu dinți, o altă poveste a Fraților Grimm, cred.
Și, cumva, un concept foarte important la liceul meu.
Prima dată când am înțeles practic
că dinții mei sunt un pericol pentru penis,
aveam 12 ani, acasă la prietena mea. Eram eu și ea, amândouă de 12 ani.
Sora ei avea 16 ani și prietena ei cea mai bună, tot 16.
Deci eram egal, în sus și egal
și eu cred că relațiile astea sunt cele din care poți învăța multe.
Deja știu tot ce știu egalii mei.
Egal, în sus și egal e o diagonală.
„Slavă Domnului că sunt aici, puteam să nu fiu!”
Cred că știa că rolul ei e să educe,
pentru că ne-a zis, de nicăieri: „O să vă învăț cum s-o sugeți.
Trebuie să învățați, iar eu sunt regina sexului oral.”
Pur și simplu.
A luat un castravete din frigider și l-a înfășurat în celofan,
din respect pentru mâncare, frumos,
și a început să demonstreze pe castravete.
Nu știu cine învață din demonstrații în viață,
în orice context, pe mine nu mă ajută.
Când văd profesorul de desen pictând: „Da, văd de ce ești tu profesorul.
Ai talent!”
„Trecem la pânzele noastre, ca să înceapă umilirea?”
Înțelegeți?
Demonstra pe castravete și eu rămăsesem la ce a spus:
„Regina sexului oral.” Mai mult la cum a spus-o,
a zis-o pur și simplu, a lăsat cuvintele să răsune.
Nu s-a strâmbat ca să ne spună
că știe că e amuzantă sau pompoasă.
A spus-o pur și simplu și a început să demonstreze.
Aveam întrebări, dar pe care nu le-am pus.
Prima dintre ele fiind: „Conform cui?”
Dar n-am întrebat așa ceva.
Nici n-am clipit când a zis „regina sexului oral”.
Atât putem face pentru oamenii de treabă în viața asta.
Fac imposibilul?
Spun ceva despre ei cu încredere?
Frate, lasă-i să simtă că așa e!
Nu te purta de parcă-i lași, dar arătând că nu-i crezi… clipind în disperare, așa.
Nu, uită-te în ochii lor și lasă-i!
E aproape imposibil.
Eu mă gândesc uneori și dacă mi-am spus bine numele.
De câtă încredere ai nevoie să spui așa ceva!
S-a autointitulat regină.
Și asta m-a impresionat și m-a uimit.
Mereu am încercat să mă îndrept în viață către o prudentă îndoială de sine
în favoarea încrederii în sine potențial ridicole.
Încrederea în sine e o idee bună.
Da, dar există un risc.
Mă tem că dacă am încredere în mine, mă transform în „cei doi păcălici”.
Dacă mă plac, mă simt bine. Dar dacă mă înșel în ce mă privește?
Ce suntem eu și cu mine? Doi păcălici
care se felicită reciproc. „Nu e nimeni ca noi! Suntem fantastici!”
Mă simt în siguranță uitându-mă în oglinda din baie
și insultând persoana din oglindă. Ești un păcălici!” Și, chiar dacă e,
eu, din partea asta a oglinzii, recunosc un păcălici.
Și nu-s, în sinea mea, doi păcălici.
Sunt un păcălici și o persoană care știe. Un păcălici și cineva care-l scuză.
Și duetul meu are 50% demnitate.
Înțelegeți? Dacă te împarți în două și te urăști, ai 50% demnitate garantată,
în loc să riști între zero și 100.
Vedeți că matematica urii de sine e incontestabilă?
Dar „regina autoproclamată a sexului oral”?
Bine!
Și regina sexului oral
a spus câteva chestii pe care nu le-am uitat.
Primul a fost un comentariu.
„Și poți să te joci cu ouăle dacă vrei
și să nu le mai pomenești.”
„Dacă vrei.”
„Poți să te joci cu ouăle dacă vrei.” Încă mă gândesc la asta.
De parcă o să mori să te joci cu ouăle alea,
dar n-o să știi dacă ai voie și ea voia să ne spună
că sunt ca jucăriile de la pediatru.
„Te rog, sunt pentru tine!”
Dacă ne zicea să gâdilăm ouăle,
știam ce să fac, era clar, dar să mă joc cu ceva?
Să te joci cu ceva
e un act intuitiv, la care nu te gândești.
Cum poți să imprimi un spirit ludic autentic
jocului cu ouăle?
N-aș putea trăi dacă jocul meu cu ouăle ar avea vreun pic de clișeu.
Fără nicio minciună!
Nu, țin la autenticitate mai presus de orice.
E un principiu pe care-l susțin de mică.
Eram printre cei mai autentici copii din maternitate!
Toți disimulau acolo, pe bune. „Uită-te la mine, sunt bebeluș!”
Eu nu. Eu doar trăiam.
„Autentic sau deloc” e principiul pe care l-am respectat mereu.
V-aș putea da nenumărate exemple în care am ales să fiu autentică.
Vă dau un exemplu din copilărie, poate vă vedeți reflectați.
La sport, ne puneau să jucăm un joc în care dansam și profa spunea „stai”.
Îngheți în poziția în care ești. Dacă nu poți, ești eliminat.
Așa jucam eu autentic jocul ăla.
Îmi spui să stau pe loc după câteva secunde de dans?
Mulțumesc! Bun. Doar tu, te rog.
Așa joc eu jocul ăla.
Am înghețat autentic.
Ați văzut cum m-am străduit să îngheț în poziția aia.
Uneori… știu că n-a fost prea interesant.
Uneori vedeam un copil care se apropia… Îmi mai spui o dată? Mersi.
Stai!
Copiii ca ăla mă dezgustă!
E profund neautentic.
N-ai înghețat! N-ai înghețat în poziția în care erai.
N-ai înghețat.
Și unde erau mișcările alea când dansai?
Nicăieri!
Doar acum, când am înghețat toți plictisitor și autentic,
te dai tu mare și nu-mi place.
Nu-mi place deloc, o spun fără ocolișuri!
Spun oricui mă ascultă.
Vă spun ca să știți și să înțelegeți
că-mi impun același standard dur de autenticitate.
Deci mă întreb:
„Cum să mă joc autentic cu ouăle?”
Știu ce aș face cu două clementine într-o pungă de plastic
în timp ce aștept autobuzul.
Aș face cam așa.
N-ar trebui să mă gândesc.
Așa m-aș juca instinctiv.
Cred că în sensul acelor de ceasornic. N-am planificat, așa mi-ar veni.
Și ajung într-un punct unde simt cum crește energia.
Credeți că mai merge o rotație?
Da!
Știu că e timpul…
Și le-aș învârti în direcția opusă.
O energie senzațională generată în galaxia contra acelor de ceasornic!
Dar cu ouăle n-o să fac așa.
Nu le-aș învârti nici măcar un grad. Cred că ar ști ce intenționez.
Nu cred că impulsul e numai vina mea.
Anatomia ouălor în sine ne provoacă, într-un fel.
Cred că „gâtul” scrotului e suficient de lung
ca existența sa să pună, inerent, întrebarea
dacă-l poți răsuci puțin.
Ar fi așa satisfăcător dacă l-ai răsuci și și-ar reveni!
Nu, habar n-am.
Nu știu să mă joc cu ouăle.
Am supraanalizat, ar spune unii. Eu nu cred în ideea asta.
Dar nu vreau să pară că mi-e frică să ating boașele.
Vreți să știți ce am făcut
când vine vorba de boașe, istoric și personal? Nu e grozav.
Le ridic doi centimetri.
E o ridicare minoră,
nu e foarte sexy, dar nu vă puteți supăra pe mine, ajut.
Ajut scrotul să se elibereze
de povara gravitației pentru câteva clipe.
Și dacă asta nu contează, nu știu ce contează.
Dar mi se pare puțin.
Parcă-s un stagiar care încearcă să facă ceva util.
Fără să aștept să mi se ceară ceva. Senzația aia oribilă.
Vrei să ajuți, dar n-ai cum.
E senzația ciudată pe care o ai
când vrei să ajuți un grup să care ceva greu,
ca o masă de picnic.
Ajungi prea târziu. Greutatea a fost deja distribuită între ceilalți.
Și alergi pe lângă masă.
N-o susții deloc, n-ai cum.
Cele mai nașpa sunt glumele de pe drum. „Azi am scăpat ușor!”
„Cred că voi faceți toată treaba!”
Nu particip la așa ceva.
Dacă mi s-ar întâmpla așa ceva, m-aș retrage.
Aș spune: „Mulțumesc, dar nu voi trăi în minciună.”
La fel și cu ouăle. Mă umilește puținătatea gestului
și îmi cobor ușor mâna și o dau la o parte
și aici sunt de ceva vreme.
Al doilea lucru pe care l-a zis regina sexului oral,
probabil asta era filozofia ei globală,
pentru că așa a încheiat lecția…
Zice: „Vreau să știți că, până la urmă,
când e vorba de sex oral,
nu poți da greș,
pentru că persoana respectivă se bucură că e acolo.”
Nu-i așa că e frumos?
Mi-a plăcut.
Mi s-a părut logic. Zice: „Nu tehnica e importantă.”
„Ideea e importantă.” Asta m-a liniștit.
Și după aia zice: „Atâta vreme cât nu-l muști de sculă.”
Și eu zic…
„Înainte să trecem la alt subiect, e pe bune?”
„Aș putea mușca o sculă?”
Și ea zice: „N-ai vrea să muști scula!”
„Da, dar aș putea să mușc scula?”
Dacă asta aș vrea să fac, am aparatul necesar?
Dacă „aș putea” să secționez scula, „aș vrea” nu e departe.
E acolo. Mai ales dacă-mi fac griji.
Dacă stau cu grijă să nu-i mușc scula.
„Ce nu trebuie? Să-i mușc scula. Încă o dată!”
„Să mușc scula asta.”
Aș fi fix pe ritm. Așa aș mușca scula!
Vreau să știu dacă am ce-mi trebuie.
Dacă mi-ai găsi craniul, maxilarul, dinții, toată chestia,
dacă le-ai găsi pe câmp peste 200 de ani,
le-ai putea folosi ca armă la nevoie,
cu scopul exact
de a mușca scule? Întrebarea era dacă oasele astea…
oasele astea pot să muște
osul penisului?
Și mi-a zis: „Știi că n-are niciun os, nu?”
Și cred că știam.
Cred că știam.
Dar poți învinovăți o fată că a uitat o clipă?
Ai condamna o fată că a uitat că penisul nu are oase
când a crescut cu termeni ca „erecție”.
„O erecție tare ca piatra.”
Când nu există niciun os și ce este, oricât de tare,
nu e tare ca piatra.
Nu e tare ca piatra.
Niciodată n-a fost tare ca piatra.
Oricât de tare,
tot nu e tare ca piatra.
Nu.
Pietrele au anumite calități.
Nu-s geolog, dar n-ai putea juca „penis, hârtie, foarfecă”.
Nimeni nu se joacă cu penisul. Nu înlocuiește piatra.
Nu bate foarfeca, nu bate hârtia, ar fi un joc 50-50, nimeni n-ar juca.
Pentru mine, lingvistic vorbind, piatra e ceva care te lovește.
„Aoleu! M-a lovit o piatră!”
Penisul te pleznește, oricum ai lua-o.
Una cade din cer, celălalt pleznește.
Piatra e: „Aoleu, Doamne!”
Și penisul e…
E mai mult spiritul.
„Simți cât de tare sunt?”
„Simți cât de tare e erecția asta?”
Și eu: „Nu.”
„Nu simt.”
„Știu ce vrei să spui.”
„Văd schimbarea din penisul tău la care te referi. Și da, mă bucur!”
Dar dacă e tare ca piatra, de ce e dintele meu așa o amenințare?
N-ar trebui să mă tem eu că dintele meu o să se ciobească
în erecția ta tare ca piatra?
Dentistul meu n-o să creadă povestea asta.
Nu.
Nu e tare ca piatra. Imaginați-vă cea mai tare erecție, hai!
Duceți-o în minte la un restaurant bun,
pusă peste un piure de țelină.
Cu sos, garnitura de spanac, o crenguță de pătrunjel…
Mușcați și ziceți că nu vi se pare cea mai fragedă bucățică!
Chemați bucătarul… „S-a desprins de pe os.”
Trebuie să vă amintească faptul că e carne fără oase.
E tare ca o pungă de sânge.
E o carne erectilă, ca un sfârc.
Nu e tare ca piatra.
Dacă aș avea o pietricică în pantof,
m-aș opri pe marginea străzii, mi l-aș scoate și l-aș scutura.
Dacă aș avea o erecție mică în pantof, cred că m-aș duce acasă.
Nu. Și, apropo, monumentul Washington nu e falic.
Nu e falic. Chestia aia e în picioare de 175 de ani.
Știi ce nu face piatra? Nu încetează să fie piatră.
Vreau să fie clar. Poate pare că iau totul literal.
Înțeleg, da?
„Erecție tare ca piatra” e limbaj descriptiv. E o imagine.
E limbaj literar, poate nu cel mai bun, dar asta e. Îmi place, ca și altor fete.
Doar că întregul limbaj al penisului
e menit să-l facă să pară „ciocan”.
Dar mie îmi atrage atenția asupra naturii delicate a penisului.
Erecția tare ca piatra, anaconda, penisul ca șarpe…
Mereu e comparat cu un șarpe.
Penisul nu e un șarpe.
Nu, cred că șerpii au simțuri ascuțite
și, cel puțin, sunt vigilenți.
Cred că lovesc cu precizie.
Eu am condus penisul peste tot pe unde s-a dus.
Și nu mă plâng! Prefer să pot contribui.
Prefer să am o contribuție.
Mai bine ca: „Uite, mami, fără mâini! Găsesc singur intrarea!”
„Nu mă ajuta!”
„Dacă-ncerc iar același loc și același unghi, cu și mai multă forță?”
„Ai reușit!”
„Ai reușit să intri într-un unghi ciudat și ai târât jumătate din mine înăuntru.”
Ca atunci când scoți brațul din haină și întorci mâneca pe dos.
Acum trebuie să mă ajustez un minut, purtându-mă de parcă n-ar fi nimic.
Să pun la treabă interiorul mătăsos, nu exteriorul lânos.
Cuvântul „penetrare” e exagerat pentru ce se întâmplă între un penis și mine.
Când „penetrezi”, penetrezi teritoriul inamic.
Nu. Ești oaspete în casa mea. Te-am invitat și ți-am asigurat confortul.
Nu, dacă cauți „penetrare” în dicționar
sau în dicționarul meu favorit, lexiconul…
Ador lexiconul. Îmi place cum trece la subiect cu celelalte cuvinte.
Niciunul nu-i perfect, dar sunt acolo!
Dicționarul poporului, așa îi spun eu.
Primul sinonim pentru „penetrare” e „perforare”, dar n-ai perforat nimic,
e un culoar funcțional și e așa de ceva vreme.
Ai ratat ceremonia de tăiere a panglicii. Am deschis de mult.
Nici nu e o intrare larg deschisă
în care poți să pătrunzi.
Nu.
Pereții canalului vaginal nu stau căscați.
Dar nici o mănușă nu stă căscată.
Când bagi mâna într -o mănușă, nu spui „am penetrat mănușa”.
Îți pui mănușa și nu spui nimic.
Dacă nu vă place „a penetra”, știu următoarea opțiune.
„A intra” sau, mai literar, „a intra în cineva”.
„Ah, clipa aceea!”
„În clipa în care ai intrat în mine,
lumea mea s-a schimbat
și eu odată cu ea.”
Nimeni n-a „intrat” în mine.
Cred că e o chestiune de dimensiuni.
Dacă corpul meu ar fi o clădire…
Dacă ar fi un magazin, de pildă Target,
și cineva ar „intra” în Target în sensul ăla,
n-ar trece de al doilea rând de uși de sticlă.
Nu cred că ar putea spune că au fost azi la Target.
Nu, și-au făcut de lucru la intrare
și au făcut ușile să se deschidă și închidă.
Au făcut scandal în parcarea de la Target
astăzi.
„Penetrezi”, „intri”, „pui țeavă”… Am auzit-o prima oară la facultate.
„Pui țeavă”, penisul fiind, cică, țeava.
Tinere, te crezi instalator? N-ai instalat nimic în viață.
Știu asta. Ești student la economie și te urăsc de ceva vreme.
„Îneacă-te, fă!”
„Îneacă-te cu scula asta mare! Să te aud cum te sufoci…”
Asta vrei? Expresia de panică din ochii mei?
Frica de sufocare e printre marile mele temeri.
Dar nu cu penisul.
Nu m-am temut niciodată că mă înec cu penisul,
pentru că nu e un pericol, e atașat.
Aoleu, mă înec!
Mă înec cu scula aia!
Stai așa…
Sunt în siguranță.
Aoleu, mor, vai, mor!
O să încerc să trăiesc mult, să am grijă de mine
și să iau câteva decizii bune.
Nimeni n-ar trage în gât o bilă de gumă.
Nimeni n-ar face gargară cu așa ceva. Aia e cu adevărat periculoasă.
Guma unui copil e mai periculoasă decât scula, înțelegeți?
N-am fost mereu așa.
Cu chestia asta cu „scula ta nu e mare lucru”.
Nu începi așa și apoi simți nevoia de așa ceva.
Nu, îmi era frică.
Prima dată când am vrut să fac sex oral, am eșuat lamentabil.
Am renunțat în ultima clipă, pentru că mi-am dat seama
care e problema centrală. Și împrejurările erau perfecte.
Aveam 16 ani și iubit cu un an mai mare.
Îmi întinsesem iubitul pe pat,
ca un pacient anesteziat pe masă,
ca o ceață încet mișcătoare.
Era pe patul din camera de oaspeți a cuiva,
în subsolul amenajat al cuiva.
Ador mirosul unui subsol proaspăt amenajat.
Mirosul covorului nou, sentimentul că familia muncește…
Au amenajat subsolul. Ce urmează, terasa?
Nu-mi imaginez, dar știu că va fi frumos.
Deci eram cu el pe pat, în subsolul amenajat.
La etaj era petrecerea cuiva, părinții nu erau acasă…
Între mine și iubitul meu erau obstacole. Casa mea, părinții mei…
Asta era șansa mea să fac o felație fără complicații.
Deci am coborât, știți voi,
în jos pe trunchi.
Cu tot ce implică asta, cu…
„E în stare?”
Incertitudinea… Poate am luat-o prea încet, prea umil,
fără destulă viteză, impuls, încredere
și când am ajuns acolo, am ezitat.
Și n-am făcut-o.
Stăteam deasupra.
Păcat, pentru că chiar voiam s-o fac.
Unii ar spune: „Nu simțeai dorință s-o faci, altfel ai fi făcut-o.”
Nu, adică da. N-am ezitat niciodată peste un cartof prăjit.
În clipa când recunosc dorința, o satisfac consumând cartoful.
Dar voiam s-o fac.
Voiam s-o fac și contează și asta!
În perioada asta a vieții mele, eram lăsată des la librăria Borders.
Stăteam acolo ore întregi și citeam tot felul de lucruri,
inclusiv cărți de citate, compilații de citate.
Stăteam acolo și citeam rapid citatele, ca să aflu înțelepciunea veacurilor.
Din cărțile alea se desprind niște teme, precum „tinerețea e irosită pe tineri”.
Vă înțeleg, voci din trecut. Nu-mi irosesc tinerețea!
O să beau spermă.
O să beau spermă în iarba de iulie,
sub lumina lunii, cât de curând posibil.
Asta te învață Borders.
Pentru un cititor tânăr și avid, e multă pasiune în acele pagini.
Multe vieți trăite!
Aveam sentimentul că viața mea poate fi doar una și voiam s-o încep.
Dar, la momentul ăla, nu mi-am început-o.
De ce? Pentru că simțeam că întreprind singură această sarcină măreață?
Nu tocmai. De fapt, mă simțeam sprijinită
de întreaga echipă de hochei pe iarbă.
Ele mă duseseră la petrecere în seara aia ca să fac felația aia.
Mai devreme fusesem la o întâlnire de cimentare a echipei
și fetele mai mari care erau amice cu iubitul meu
aveau grijă de el și de mine, într-un fel.
Mi-au zis: „Am înțeles că încă nu i-ai făcut sex oral.”
„De ce? Pentru că ți-e frică?”
„Nu e cazul să te temi, trebuie doar să-i dai bătaie.”
„O faci și gata, ai făcut-o. Te prefaci până-ți iese.”
„Un sfat minunat”, am zis.
„Mulțumesc.”
„Data viitoare când îl văd, asta o să fac.”
Și ele: „Poți acum, e la cinci minute de aici.”
„Avem mașină. Poftim o bere!”
Abia am băut patru guri. Prefer cocktailurile, dar nu știam încă.
M-au dus la mașină și scandau: „Suge-i-o!”
Poate unora le pare presiune de grup.
Mie nu mi s-a părut. Am perceput-o ca sprijin,
pentru că-l citisem pe Tony Robbins.
Știam că dacă le spui altora țelurile tale, e mai probabil să le atingi.
Te simți responsabil.
Ascultasem seria Puterea personală în clasa a șasea, cele 48 de casete.
Citisem Trezirea uriașului interior într-a șaptea.
Acum, în liceu, o reciteam să mă pregătesc de Bac.
Știu că nu te poți pregăti,
dar poți demonta convingerile limitative ce te descurajează și-ți afectează scorul.
Șefa echipei m-a dus la petrecerea unde era iubitul meu
și, pe drum, a încercat să vorbească cu mine.
„De ce n-ai făcut-o? De ce nu i-ai supt-o?”
„Îmi fac griji din cauza dinților.
Nu știu ce să fac cu ei, sunt peste tot.
Și în erecția lui nu e niciun os!” Știa deja.
„Nu-ți face griji legat de dinți. Ca să faci sex oral,
îți lubrifiezi gura cu strugurel, vaselină sau ce vrei tu,
îți acoperi dinții cu buzele și zâmbești.”
Să trag pielea așa…
„Și apoi alunecă în siguranță. Zâmbește mai departe!”
Unii vă gândiți: „Într-adevăr.”
„Bănuiesc că știm ce e aia felație. Zi mai departe!”
Ar putea fi 5% dintre voi. Ar putea fi 95%.
Nu există reguli.
M-a întrebat dacă am înțeles.
„Mersi, ai rezolvat problema!” Și o rezolvase.
Dar era ca atunci când cineva îți dă indicații proaste. Ești sigur că greșește.
Dar trebuie să aștepți să plece
înainte să întrebi pe altcineva, pentru că v-ați plăcut.
Ești politicos și tot singur pe marginea drumului.
Ceva din mine când a spus asta…
Ceva în mine a zis…
că…
Nu poate fi așa.
Ca o marionetă unsă.
Nu se poate ca felația să fie așa.
Ca să fie un act important, să aibă propria denumire,
ca să fi rezistat de-a lungul veacurilor,
ca cineva s-o fi inventat
spontan în pădure, un om preistoric plin de pasiune…
Celelalte chestii nu exprimau ce trebuia.
Și a improvizat.
„Care e cea… Stai! Cea mai dementă chestie pe care ți-o pot face?”
S-a gândit… și i-a venit ideea.
Știa ce chestie tare găsise.
Ca plicul cu fereastră. O soluție simplă, dar elegantă.
V-ați fi gândit? Știți ce zic?
Scrii adresa pe scrisoare și o pui în plic. Nu mai pui adresa pe el,
pentru că are fereastră.
Înainte să se gândească cineva la asta, nu se gândise nimeni!
Eu cred că și sexul oral e la fel.
„Ce-ți pot face mai ciudat?”
„Cum pot exprima intensitatea?” Și și-a dat seama ce inventase.
Era riscant, dar a încercat.
Așa un geniu nu poate fi trecut cu vederea.
În opinia mea, ca sexul oral să fi apărut spontan,
n-ar trebui să fie nevoie de artificiile astea.
De șmecheriile astea și de risipa de strugurel cu kiwi de la Body Shop.
Mă gândeam că trebuie să aibă o poezie internă. Și eu așa vreau s-o fac.
Ca și cum aș inventa-o eu și n-ar avea nume.
Demnitate de dinainte de tipar.
Autentică!
Autentică sau deloc.
Dar eram acolo și nu făceam nimic.
Atunci am înțeles care era problema centrală.
În primele momente n-o să mă descurc bine.
Evident, nu mai făcusem. Dar nu asta era problema.
Problema e că în momentele când o fac prost,
nu voi putea să-i spun persoanei
că știu că o fac prost.
Am gura plină de organe genitale.
Felația nu îți permite să narezi.
Să te explici pentru a oferi un context, pentru a face o glumă.
N-ai cum să comunici că știi.
Și eu trebuie să comunic că știu.
Nu mă deranjează să fiu păcălici.
Atâta vreme cât pot să-ți spun
că și eu aud clopoțeii de la pălăria bufonului.
Ding-ding!
Și eu îi aud.
„N-o să crezi, dar eu i-am cusut. Îmi fac singură costumele
și mi s-au părut interesanți.”
Ar fi super dacă aș mai avea o gură în scenariul ăsta.
O gură cu care să încerc să fac sex oral și una cu care să spun: „Stai așa!”
„Ăsta nu e încă sex oral ca lumea.”
„Îmi caut o poziție. Aoleu, deja te-am atins cu dintele!
Evident, ai simțit deja.”
„Suntem conștienți de problemă
și lucrăm la o soluție. Mulțumim pentru răbdare!” Dar nu.
Nu ai cuvinte, ai doar ochi muți.
Doar…
Ochii proști ai cuiva care acum învață.
Privirea aia stupidă de învățat la locul de muncă.
Urăsc privirea aia.
Zero demnitate, doar concentrare.
Încercări disperate de adaptare la momentele de surpriză. Nu!
Nu. Zero demnitate. Fără cuvinte. Fără demnitate.
Nu vedeam nicio cale de comunicare și nu știam ce să fac.
Așa că i-am urcat înapoi de-a lungul corpului,
cât de umil și timid am putut,
am ajuns înapoi la față și mi-am zis că trebuie să fac ceva.
Echipa mea conta pe mine.
Și Borders, mai ales Borders. Voiam să-mi încep viața.
Așa că am respirat adânc și m-am relaxat. Ăsta e secretul.
Te relaxezi și răspunsul vine. Și acum a venit.
I-am dat virginitatea mea.
Procesați-o cum vreți!
Pentru mine a fost o mișcare de geniu.
Nu-mi prețuiam virginitatea. De ce aș prețui-o? Eu sunt om de acțiune.
Virginitatea am primit-o doar pentru că m-am născut. N-am câștigat-o.
Pentru mine, virginitatea a fost mereu din partea casei.
Am primit o virginitate, trebuie cheltuită.
E ca un voucher. Ca două vouchere primite de la hotel.
„Două cupoane de virginitate!”
Oamenii fac mare caz de ea, dar pe mine mă doare-n pix.
Hai să le folosim înainte să plecăm din hotel!
Nu mă stresam că trebuie să mă păstrez pentru căsătorie.
Pe mine, adică frica și disconfortul meu în ce privește corpul meu și al tău.
Pentru tine, iubitule!
Nu. Dacă i-aș aduce ceva iubitului meu,
aș aduce o serie de abilități sexuale și încrederea în sine
cu care să le folosesc.
Un lexic idiosincratic pentru a exprima iubirea mea idiosincratică și universală.
Dar pentru a le dobândi, trebuie să am experiențe inferioare.
Așa merge treaba. Am nevoie de montajul meu de antrenament.
Apoi îl pot lăsa deoparte.
Ca prințul capricios ce renunță la avere,
îl pot pune deoparte și, în ziua nunții mele,
tata i-l poate prezenta iubitului meu din partea familiei.
„De la familia noastră pentru a ta, nu știu ce să zic
dar a muncit din greu la asta.”
Nu mă preocupa ideea purității, ideea că fiecare experiență sexuală
te mai diminuează puțin.
Modelul de persoană ca un abțibild parfumat.
Mai zgârii puțin, mai miroși puțin…
Te distrezi, sigur. Dar nu trece mult și ce ești?
Ești o căpșună decolorată cu ochelari de soare. Asta vrei?
Ce facem atunci, te mutăm la coada albumului, cu surorile tale boarfe?
Știm ce s-a întâmplat cu sora ta, înghețata cu bere de ghimbir cu picioare.
A murit sub bocancul unui bărbat.
Nu mai avea pic de miros,
pic de aromă pe ea, a alunecat și s-a rostogolit.
Ați văzut vreodată un abțibild rulat?
Nu, eram gata să fiu o adolescentă activă sexual.
Sexul, tehnic vorbind, rezolva o problemă.
Vă place să vă frecați de partener, dar vă roade cusătura blugilor?
Eram gata să fiu o adolescentă activă sexual
de care profa de igienă e mândră.
Și era mândră, am simțit. Și m-am bucurat.
Îmi amintesc că era mândru și tatăl iubitului meu.
Da, cred că fiul i-a spus tatălui
și tatăl lui călca vizibil mai semeț mândru de fiul lui.
Da, e scârbos.
Poate pentru că nu-mi plac tații iubiților ca personaje.
Cred că n-ar trebui să existe.
Mai ales în liceu. Chiar și când sunt drăguți, e vorba de rolul în sine.
Nici nu e vina lor. „Bună!”
„Jacqueline, cum a fost la școală?”
„Nu vă uitați la mine și nu vorbiți cu mine.”
„Vă rog, nu vă stă bine.”
„Fiul dv. a obținut acces la mine
prin propriile merite. Nu vi se datorează nimic.”
„Nu salutați și nu adulmecați de pe margine.”
Cred că ar fi cel mai bine să dispăreți când îmi auziți mașina venind.”
„Mergeți în șopronul dv. și faceți ce faceți dv. în șopronul ăla oribil.”
Par disproporționat de supărată pe tatăl iubitului meu
pentru că era un gen anume de nemernic.
Dar semăna cu mulți adulți din viața mea de atunci.
Comenta la faptul că spuneam des „gen”.
Era obsedat.
„Mă ierți, Jacqueline, dar când vorbești, n-aud decât că spui «gen» o grămadă.”
Asta e tot ce auzi?
Doar la asta te poți concentra?
Atunci o să fiu un exercițiu cognitiv
în lupta ta cu declinul mental.
E același cuvânt, iar și iar. Transformă-l în zgomot de fond.
Ignorarea selectivă a informației e una din cele șase abilități cognitive de bază.
Te văd cu rebusurile tale. Ai putea să adaugi ascultatul meu,
dacă nu te duci în șopron, cum am zis mai devreme.
Era tare scârbos, pentru că se purta de parcă îi păsa:
„Nu, problema e că…”
„Când folosești cuvântul ăla așa mult,
diluezi sensurile lucrurilor pe care pari să vrei să le spui.”
„Pari neinteligentă.”
Haios din partea cuiva care, în retrospectivă,
n-a spus niciodată ceva care să-mi dea impresia unui gând original.
Îl preocupa forța discursului meu.
Nu, domnule, n-ai înțeles nimic.
Intelectul meu e un râu.
Iar cuvântul „gen” e o piatră
și arunc pietre în râu ca să întrerup curentul,
să nu fii tras dedesubt și înecat.
Spun „gen” din amabilitate față de bărbați ca tine,
pentru că nu mi-ai face față.
Cu precizie!
Știu că ești mândru că fiul tău mi-o pune, dar eu i-o pun lui.
Nu „intră” în mine, eu îl încapsulez.
Nu mă „penetrează”, îl mănânc.
Îl înghit și-l scuip diminuat și adoră fiecare clipă.
Cum ai adora și tu, porcule.
Porc în pantaloni scurți!
Nu i-am spus nimic tatălui, să fie clar.
N-aș putea să-i fac așa ceva unui bărbat. Imaginați-vă fața lui!
Ar fi fost distrus. S-ar fi prăbușit.
Nu, n-aș putea.
Dar fiului lui nu i-am făcut niciodată oral. Cred că e ceva.
N-a fost vina tatălui.
N-am putut să încerc iar cu iubitul ăsta, pentru că mă văzuse încercând
și retrăgându-mă speriată.
Deci dacă mai încercam o dată,
ar fi fost ca orice a doua încercare.
„Ieri a avut emoții.” Ca o patinatoare olimpică.
„Oare azi îi vor reuși săriturile?”
Știa prea multe. Îmi puteam păstra demnitatea
doar lăsând să treacă anul, nepomenind tentativa și, la sfârșitul verii,
să trimit iubitul ăla la facultate și să iau clasa a XII-a de la zero.
Și asta am făcut în ultimul an de liceu.
Mi-am găsit alt gagic pentru că, pentru a fi o altă persoană,
îmi trebuia cineva nou cu care să fiu.
Deci în ultimul an de liceu, mi-am făcut un iubit nou
și l-am adus în subsolul alor mei
și subsolul alor mei nu e amenajat.
Deci era real, necizelat și cum trebuie.
Am decis să-i fac oral în prima seară când ne-am întâlnit,
înainte să mă cunoască suficient încât să discearnă
diferența dintre aparența încrederii și încrederea în sine reală.
Ca un soi de start în forță sexual.
În viteză. Cu impuls.
Întruchipând spiritul omului preistoric.
Încerc să mă prefac că nu înțeleg ce-s hainele.
Sunt doar în calea dorinței pure a gurii mele,
deși în cap știam ce marcă sunt.
Era, literalmente, un start în forță, o luam drept de pe scară.
Deja la treabă! E vechea șmecherie.
Începi din spatele scării, să nu vadă că-ți iei avânt.
Ați fi fost mândri de mine.
Am luat-o…
Văd că nu s-a prins
și, chiar înainte, îmi zic: „Ia uite cine nu ezită!”
Să confirmăm o clipă cine nu ezită!”
Și, pur și simplu, nu știu de ce…
În momentul ăla…
M-am blocat iar. Nu mi-a venit să cred!
Iar. De-aia n-am încredere în starturile în forță.
Mă-nțelegeți? Nu te țin. Trebuie să alergi în continuare!
De-aia nu mă bazez pe aparițiile mele încrezătoare.
Oamenii merită ceva la începutul spectacolului, de relaxare.
„Ce faceți, primărie?”
„Ce faci, New York? Hai, sus!”
Ca să știți că sunteți pe mâini bune.
Nu.
La început… Și după aia vedeți cum se fisurează.
Vedeți cum încrederea se descompune pe parcurs.
Prefer să construiesc din nimic.
Prefer o atitudine de „nu merit să trăiesc”.
„Pot să respir o dată, vă rog?”
„Mulțumesc! Ar trebui să mă țină puțin.”
Nu știu de ce am zis c-o să meargă startul în forță. Nu mi se potrivește.
Eu am urcat pe trambulina de sărituri
și am…
trei, doi, unu și m-am retras, cu o mișcare imposibilă, în ultima clipă.
Cu o mișcare infinit mai complexă decât săritura.
„Salvamar, eliberează scara, cobor! Ajută-mă, salvamar!”
Am eliberat o mie de scări la viața mea.
Așa sunt eu.
Ceva din mine știe că, în viața asta,
nu e aproape niciodată prea târziu
să te întorci.
Deci sunt acolo.
Și-mi zic: pe bune, iar ezităm?
Care e planul, draga mea?
Ce vrei să faci?
Te ridici iar, pe încă un tip? Mai aștepți un an ca să încerci la anul,
cu cineva nou, la facultate, pe teritoriu necunoscut?
Nu, dă-i bătaie acum!
Nu-ți stă în fire să-i dai bătaie. Nu-mi pasă!
Ce dacă supraanalizezi și mai vrei o gură
care să-ți nareze experiențele? Toată lumea o să știe că știu că știe…
Nu, trebuie să găsești calea!
Nietzsche spunea că nu există „calea”, doar „calea mea”.
Păi găsește calea lui Nietzsche!
Găsește-ți calea! Trebuie!
Așa că am apelat la literatură.
Și…
La vremea respectivă citeam Lolita.
Eram vrăjită de scriitura lui Vladimir Nabokov. Cine n-ar fi?
Recunosc că o citeam un pic ostentativ.
O citeam, cuvânt cu cuvânt, dar îmi plăcea s-o citesc
în vitrinele pizzeriilor, în echipamentul de hochei.
Cu coperta la vedere, să-i șochez pe trecătorii adulți.
„Voi îi citiți pe marii scriitori ruși?
Mă îndoiesc, țărănoilor!”
Deci sunt acolo și am aceleași probleme.
Că n-am cuvinte, că n-am demnitate, că sunt ridicolă, că zgârii cu dinții…
„Bine, nu pot să narez eu.
Dar dacă-mi imaginez că o face altcineva? De pildă Nabokov?
Dacă-mi imaginez că nu e real și doar…
sunt doar un personaj dintr-o nuvelă de Vladimir Nabokov?
Oricât de prost ar merge tentativa asta de sex oral,
n-ar străluci proza sub condeiul lui Nabokov?”
Nu e totul literatură, într-un fel? Nu e totul text?
În cărți, lucrurile nu merg prost, sunt interesante.
Problemele sunt detalii interesante care dau textură poveștii.
Ho, nu te grăbi! Dacă se întâmplă ce-i mai rău?
Dacă-i rupi scula cu dinții?
În cazul ăsta, probabil trăiești cea mai tare poveste din colecție.
Povestea în care tipa îi mușcă scula.
Deci mi-am zis: „Nu e real, e literatură.
E doar text.”
„Raza lunii…” Nu e capodopera mea. Încep cu luna.
„Razele lunii scaldă penisul unui tânăr.”
„O fată cu păr castaniu cu nuanțe roșcate care adesea trec neobservate
bâjbâie pe umilul cilindru…”
Și, deodată, o fac!
Sug scula aia!
Mulțumesc!
Știu, s-ar putea ca unora să vi se fi părut un soi de disociere.
Nu asta vrem pentru fetele noastre.
„Chestiile nu mi se întâmplă mie, i se întâmplă ei, desigur. Care ea?”
Când am necazuri, mă refugiez într-o cămăruță din minte.
Și mă uit la un televizor mic.
Doar la chestii amuzante.
Uneori, ecrănelul îmi arată ce se întâmplă
în odioasa mea realitate și caut telecomanda.
Nu, asta nu era disociere.
Eram eu cu o idee. Era transcendența sinelui.
Există o diferență și m-a ajutat să sug scula aia. Și făceam treabă bună!
Niciun țipăt de durere.
Actul părea să aibă o poezie internă,
așa cum am crezut mereu.
N-a trecut mult
și mi-a ejaculat spermă în gură, știți expresia.
Am înghițit-o, fiindcă sunt fan Tony Robbins și n-o fușeresc.
Am știut dintotdeauna.
Știam că o să înghit, niciodată nu m-am îndoit.
Există calea ușoară și calea grea. Eu o iau mereu pe aia grea.
Sunt genul care vrea media 9 la cursurile avansate
în loc de 10 la cele obișnuite.
Da, o să înghit și ce va fi va fi.
Și a fost un triumf.
A fost un adevărat triumf.
Am vrut să-mi fac eseul de admitere despre asta, dar n-ar fi fost apreciat.
N-aveau atâta rafinament.
Nici consilierii, nici decanii, niciunul dintre ei.
Nu ca voi.
Știam ce realizasem
și m-am dus la facultate
cu multă încredere în mine.
Și a fost interesant. Era un fel de colegiu catolic.
Umblau pe acolo o grămadă de băieți catolici virgini cu cravate,
vânând experiență sexuală la petreceri.
Foarte vulgar. Nu și eu! Eu făcusem cursul la liceu.
Și sunt evreică, deci m-am simțit ca un fel de Philip Roth printre ei.
Ca un pervers evreu pregătit să educe.
Dacă-ți iese, e senzațional. Recomand cu căldură.
Acum nu mă grăbeam să fac oral nimănui.
Cucerisem deja reduta felației.
Era o formă de artă ale cărei baze le stăpâneam,
aveam o definiție practică
și acum mă gândeam cum pot submina acea formă de artă.
Puneam întrebări profunde, precum: „Ce poate însemna felația?”
Poate fi o scrisoare de dragoste
dacă e făcută cu destulă dragoste?
Poate fi o poezie? Corpul meu, un limbaj vulgar, dar extatic…
Am făcut multe cursuri de filosofie și era foarte post-modern
și însuflețitor.
Și când am găsit pe cineva care mi-a plăcut mult,
un cartof prăjit, să zic așa,
i-am supt-o, pur și simplu.
Înțelegeți? Nu imediat, dar destul de repede.
Și de ce nu? Pentru asta muncisem!
A fost ușor ca mâncatul unui cartof. Lexiconul meu era gata.
Era simfonia mea și simfonia mea suna extraordinar.
Am fost dezamăgită după? Nu știu. Nu mă așteptam la o cerere în căsătorie.
Deși nu m-ar fi șocat.
Nu mă așteptam. Poate felația să fie o scrisoare de amor?
Da. Nu înseamnă că o să te iubească și el, dar nu-i nimic, pentru că noi știm.
Știm, ca artiști…
Avem dreptul doar la muncă grea, nu și la roadele muncii noastre.
Cred că ce m-a supărat la momentul ăla
a fost, mai degrabă, părerea prietenelor.
Există o idee dominantă în sensul ăsta:
„Ești o fată modernă, așa că distrează-te, desigur,
dar, dacă îți place cu adevărat de cineva,
atunci ia-o încet.”
Ia-o încet, nu fi prea disponibilă!
Nu!
Nu, n-o iau încet.
Mă uimește aroganța asta! Moartea se apropie!
Moartea se apropie.
Și trebuie să uiți asta ca să poți trăi.
Trebuie să te vezi ca actor principal în serialul vieții tale.
Nu-mi omoară personajul prea curând!
Sunt în fiecare scenă. Cred că e bine.
Dacă nu ești actorul principal? Sunt și alte personaje.
Dacă nu ești în serial? Dacă ești Steven Tanzer?
E un actor, amic de-al meu. N-are succes deloc.
Aproape niciun rol.
Asta-i cea mai neagră replică.
Și Steven nu e un bărbat real.
N-aș putea face așa ceva unui bărbat.
Într-un fel, e mai rău.
Îl invoc pe Steven Tanzer în fiecare seară ca să-l distrug.
Trăiește și moare doar pentru a servi ca detaliu ilustrativ
în argumentul meu narativ.
Nu doresc mai nimănui.
Deci moartea vine și eu am ideea asta…
Ideea că dacă-ți lepezi forma, dacă lepezi carnea,
lepezi și josniciile odată cu ea.
Dar nu-s sigură că umilințele încetează.
Și de ce ar înceta?
Știu că mie mi-e rușine pentru unele rude moarte de-ale mele.
Pentru majoritatea.
Când mă uit la pozele lor, poze frumoase în rame frumoase,
pozele de familie de pe pianul din casa părinților mei…
Și am un sentiment de neînlăturat.
Mi se par proști. Par ridicoli,
pentru că văd în ochii lor, în poze, că nu știu că sunt morți acum.
Sunt ridicoli!
Sunteți morți! Știi ce zic?
Nu trebuie decât să încerci, când îți face cineva poză,
să arăți în privire că știi. Cam așa…
Să dai o indicație, pentru când mori,
pentru cei care se uită, că știi și într-o zi vii să-i iei și pe ei.
Deci eram la facultate și eram conștientă că moartea se apropie.
Nu mai sunt copil și dacă am dragoste de dat
și o felație elocventă cu care s-o exprim,
o s-o fac. Și o fac și nu mi-e rușine.
Mă duc acasă în vacanța de iarnă
și mă întâlnesc cu iubitul căruia îi făcusem oral într-a XII-a
și mergem la restaurant, ca să mâncăm ouă noaptea.
Acum bem cafeaua neagră.
N-avem nevoie de pachețele de zahăr.
Bine, o las pe masă. Nu știu de ce, că n-o s-o folosim.
Ne bem cafeaua neagră.
Vorbim ca niște vechi camarazi de război.
Au trecut câteva luni de la absolvire,
dar avem deja o largă perspectivă.
Evident, îi povestesc despre ultimul tip care mi-a plăcut la școală
și-i spun vechiului iubit cu felația:
„Nu-mi dau seama dacă tipul care-mi place
mă place la fel de mult
cum îl plac eu.”
Și iubitul zice: „Poate îl intimidezi.”
„Cum m-ai intimidat pe mine.”
„Și încă mă intimidezi.”
„Nu m-am relaxat pe bune în preajma ta pe tot parcursul relației,
din prima noapte când am stat împreună și mi-ai supt-o din senin.”
Din senin.
Mi-ai supt-o.
Din senin, așa.
Pur și simplu, mi-ai supt-o din senin.
Cu accent pe „s”. Mi-ai supt-o. Am rămas uimită.
În ce mă transformasem prin frica mea?
Am fost oarbă față de ideea
că și eu pot face pe cineva să se teamă și, așa, ciclul continuă!
„Stai așa! Urât din partea ta! Nu ești tu cel nevinovat și înfricoșat.
Eu sunt cea nevinovată și înfricoșată care-și învingea teama!
Îndrăznești să mă văduvești de povestea originii mele
și să încerci să mă transformi în vampa cea ticăloasă?”
Am intimidat în ziua aia, poate,
dar numai în felul cum intimidează Batman.
Da, Batman e intimidant, dar cum îndrăznești?
Cum îndrăznești să uiți că Batman e Batman pentru că, în copilărie,
părinții i-au fost uciși cu cruzime în spatele teatrului?
Și au zburat liliecii, așa că se temea de lilieci
și s-a dus în peșteră și a ieșit Batman. La început, Batman s-a temut de lilieci.
Orice putere e o teamă întoarsă pe dos. Compensare! Aceeași poveste, la nesfârșit.
Cum de nu vezi băiețelul din mine?
N-a înțeles și nu e vina lui.
Cred că nu m-am exprimat precis.
Și e genul căruia nu-i place când lumea se ridică
să gesticuleze ceva la restaurant.
E o parte esențială a personalității mele.
Nu se supără nimeni!
E un mic cadou pentru ceilalți meseni, zic eu.
Dar tipul zice…
„Nu știu ce să zic, Jac.”
Mi-a scurtat numele în Jac, ca să mă atingă mai tare.
Mă știe, mă iubește, îi pasă de mine.
Îi pasă. Îi pasă de Jac.
De Jac a lui. „Îți place hanoracul ăla? Păstrează-l!”
„Nu știu ce să zic, Jac.”
„Poate felația nu e felul ideal de a-i spune cuiva că-l placi.”
Și eu zic…
„Pentru mine ar putea fi.”
Încă mai credeam.
Eram destul de stresată când am plecat,
pentru că treaba pe care o descrisese era ce făceam eu la școală de ceva vreme.
Am început să mă întreb dacă felațiile mele poetice
fuseseră primite la fel de nuanțat cum intenționam eu să le ofer.
M-am întors la școală un Philip Roth distrus.
Fără semeție. Batman dispăruse. Nu știam ce să fac.
Mă plimbam prin campus înfrigurată,
străbătând curțile în diagonală
și punându-mi întrebări triste.
„Oare poezia ta nu stă în picioare?”
„Nu ne găsim singuri sensurile vieții?”
„Ești doar o stricată care a crezut că regulile nu i se aplică?”
Puteam să-mi bag mâinile în polarul meu North Face,
dar de ce, când puteam să umblu deznădăjduită ca Éponine?
Până la urmă, m-am gândit: „Nu, ajunge!”
„Gata cu tristețea!” Și m-am forțat să chicotesc
până mi-a venit pe bune. „Nu. Uită-te la tine!”
„Ți-ai propus să învingi o frică și ai învins-o.”
„Faci o felație încrezătoare.”
„Cum ți-ai dorit mereu.”
„Atât de încrezătoare,
încât sperie bărbații.”
Și da,
e multă singurătate pe culmi.
Dar nu e acesta prețul excelenței? Este.
Mă alătur unui lung șir de personaje tragice și remarcabile.
Aș prefera să fie altfel? Nu.
Accept să fiu supererou. Îmi strâng polarul pe mine
și încerc să-l fac să unduiască în vântul care nu bate.
Dar știu cine sunt.
După ceva vreme, aveam 20 și ceva de ani și eram iar într-o librărie Borders,
cu alt iubit, pentru că, ce să vezi, tot trag la mine.
Ca de obicei, nu-i voi conferi trăsături distinctive
celui mai nou iubit,
pentru că, evident, sunt recuzită pentru autodescoperirea mea.
Vreți un detaliu excentric? Nu vă dau.
„Trage de fermoar când e stresat. Miroase a cărți și țigări.”
Nu, li se făcea sex oral, cred că e suficient.
Dar o să-i ilustrez foarte frumos în seara asta
și vă povestesc acum de ultimul personaj masculin
pe care să-l puteți invoca în minte, distinct de ceilalți, un pic mai mult.
Eram într-o librărie cu ultimul iubit, aveam peste 20 de ani.
Devin nostalgică în librării.
Nu mă pot abține.
Răsfoiam poeziile lui Sharon Olds și mă gândeam la viața și copilăria mea.
Mă minunam, înlăcrimată, de tot
și i-am spus iubitului povestea pe care v-am spus-o vouă.
Și am plâns puțin.
Pentru că, sincer, nimeni nu mă mișcă ca mine.
Mă mișc până la limitele la care mă pot mișca.
Și tot așa. El n-a plâns. Asta e, fiecare ne exprimăm emoțiile diferit!
Dar mă întrebam dacă mă aude și spun:
„Cred că iei de bune felațiile mele perfecte.
Ca și cum ar fi natural că gagica ta o suge bine.
E o putere câștigată cu greu!
Și implică o mare responsabilitate.” Negociam eu.
„Ai auzit partea cu Batman? Imprecisă…”
Vorbeam continuu și el avea o expresie ciudată.
Ceva nu era în regulă și, în fine, mi-am făcut curaj să mă opresc
și să zic: „Ce?”
Și el face așa… și zice:
„Păi, e un pic aiurea, faci felații cam cu dinți.”
Abia mă pot uita la voi.
Eu!
Eu…
Nimeni nu era mai îngrijorată de dinți ca mine.
Grecii aveau dreptate. Nu putem scăpa de soarta noastră, cred.
Îmi făceam mari griji în privința dinților!
Dar când n-au părut o problemă, mi-am crezut mitologia.
„Oameni preistorici. Poezie internă.”
Și cu mitologia aia, am băgat și mai mult dinții, sigur.
Cu fiecare an, falca se închidea mai tare. Câțiva milimetri încrezători…
În timp ce mă consideram o campioană a felației.
Era cel mai mare coșmar al meu. Eram păcăliciul dinților.
Nu conta că mă plăceam. Eram păcăliciul care face felație cu dinți.
Sugând-o în genunchi. „Nu e nimeni ca noi!
Suntem de neînlocuit, dar trebuie să mergem!”
Încă un client mulțumit. Încă o comunitate mulțumită.
Câtă îngâmfare pe mine!
Vrei să negi, dar dacă a simțit dinți, a simțit!
Și ce faci? Ceri feedback ca să scapi cu fața curată?
„Poate mai ai și alte critici constructive!”
„Îmi place să învăț.”
Tony Robbins spune că dacă înveți să primești feedback
cu curaj, poți deveni un uriaș.
Vreau să fiu uriaș, dar cine strică așa povestea cuiva?
N-avem decât poveștile noastre.
Un termen, „felație cu dinți”, pe care l-a învățat la 14 ani,
nu l-a nuanțat niciun pic, mi l-a aruncat în față și m-a distrus.
Și m-am simțit nedreptățită.
Foarte nedreptățită.
De ce? Pentru că…
Știu că eu îl privesc cu cea mai mare generozitate.
Îi romanțez toate defectele.
Ador să romanțez defecte.
Cocoloșesc orgoliul masculin.
Da, pe bune.
Fac mii de lucruri zi de zi pentru a ridica moralul masculin.
O mie de lucruri nespuse, o vigilență constantă.
Mențin un flux constant de râsete sub discursul unui tip,
în caz că spune ceva cu intenția de a fi amuzant.
Trebuie să bag un bas ca să am ce modula.
Dacă albia e goală, vârfurile nu-s credibile.
Sunt genială la restaurant. Dacă greșește comanda,
comandă tahini în loc de tabouli și nu știe de ce i-au adus sos la masă…
„Unde mi-e tahini-ul?”
Știți ce fac? Îi țin isonul.
„Nu știu! Eram cu capul în nori, ca de obicei.”
„Știi că-s amețită. Să iau o lanternă, ador misterele!”
Și soluția misterului nu poate fi, n-are cum să fie, că n-ai știut un cuvânt.
Acordul re… Re de la chitară. L-am învățat de o mie de ori,
pe o mie de chitare, de la o mie de iubiți muzicieni.
Știu deja să cânt re major, dar mai arată-mi o dată, angel radios!
Nu e așa, nu? Ajută-mă să-mi mișc degetele!
Ajută-mă să fac muzică!
Vigilență continuă. Ca și cum ai pune protecții pentru copii sau limitatoare.
Pune-le repede, aproape a ajuns!
Asigură-te că e totul gata, mai are puțin!
Mă asigur că bărbatul poate, în siguranță,
să se împleticească azi,
ca un rege beat,
fără să știe de câte ori a fost atâtica de aproape să piară emoțional
dacă nu interveneam eu, nu dădeam lucrurile la o parte
și nu aveam grijă la el.
Toți bărbații cu care am ieșit mi-au plăcut,
absolut toți.
Le-am romanțat cu bucurie defectele.
Fără efort.
Și să nu faci la fel pentru mine în privința asta mică…
Să nu-mi întorci favoarea,
să nu găsești frumusețea din felația cu dinți
când ea e abia ascunsă.
Nu cred că e greu să romanțezi o chestie
așa ușor de romanțat ca o felație cu dinți.
N-ai deloc poezie în tine?
Nu știi cum să-ți faci viața frumoasă?
Și am vrut să mă apăr,
dar mi-am amintit că orice cuvânt rostit te face să pierzi putere.
Cea mai bună apărare e să taci.
La asta nu mă pricep deloc.
Puterea mea e că vorbesc deja de ceva vreme.
Și să vorbesc mai departe,
poate o nimeresc.
Curajul, îndrăzneala de a oferi. Cu randament descrescător.
Deci îi spun: „Ai dreptate!”
„Ai dreptate.”
Fac felație cu dinți.
Intenționat!
Da.
Pentru că dinții fac felația felație.
Da.
Pentru că dinții…
Dinții fac felația felație
pentru că după ei știi că ești într-o gură.
Dinții îți amintesc că ești într-o gură.
Ce e gura mea dacă n-are dinți?
Un alt orificiu perfect.
O versiune mai mare a orificiilor deja existente.
Un alt anus, un alt vagin, un alt spațiu lubrifiat între sâni.
Încă un mod de a strânge delicat o sculă
ca să simtă plăcere pură și necomplicată.
Nu e așa semnificativ și sexy cum poate fi sexul oral.
La sexul oral ai ceva mai mult, ai dinții. Dinții îl fac așa.
Dinții din felație
sunt ca semințele din pepene.
Împiedică plăcerea să fie prea completă.
Dinții din felație sunt nisipul care irită stridia
care produce perla.
Sunt sarea de mare din caramel.
Mai știți în 2012, când au zis că trebuie să pună mai multă?
Fabricanții de caramel și-au dat seama că ne obișnuisem cu gustul.
Trebuie să punem un memento în fiecare mușcătură.
Ceva care să spună: „Nu, dulceața nu e garantată în viață.”
Felația e, în esența ei, un act imperfect.
E un spectacol uman necoordonat.
E aproape o idee proastă.
Aproape nu merge și artificiile pe care le folosești
sunt farmecul ei. Asta e frumos!
E ca jucăria de cauciuc din cereale, omulețul pe care-l arunci de perete
și se prinde și cade, se prinde și cade
și, în timpul ăsta, pare să se târască.
De-aia îl iubim, de-aia e prețuit.
De-aia îl căutăm prin cereale
înainte să-l câștigăm mâncându-le încet.
Asta îmi evocă mie felația.
Dar, cel puțin, minimum minimorum,
dinții din felație sunt detaliile care dau textură vieții.
Cele care proful de engleză ne-a promis că vor evoca universalul prin specific.
Sunt prunele din congelator, P-urile mele de la microfonul vieții.
Lingurițele de cafea, ceața de la geam,
țelina lui Garbo, celofanul…
Petalele lui Zuzu.
Dinții din felație sunt petalele lui Zuzu.
Înseamnă că ești în viață și trăiești în prezent.
De data asta înțelegi, vezi că viața e minunată.
De data asta vezi că ești cel mai bogat om din oraș.
Dinții din felație ridică miza.
O pot trimite pe „Susan” la moarte.
De care o feresc doar credința și dorința.
Aduc un os într-o arenă fără oase,
unei erecții fără os.
Limba va putrezi.
Penisul va putrezi. Dar dinții…
vor dăinui.
Dinții aduc secolele în felație.
O felație fină, fără dinți, e o emanație a unei minți mărunte.
Dinții ajută felația să n-aibă o consecvență prostească.
Nu, o felație fină, fără dinți,
ar fi o potrivire prea bună.
Ca un dop rotund într-o gaură rotundă, ca să simți că devii una cu altcineva.
Unde e distracția în contopire?
Nu, să fim doi! Să simțim granița dură dintre noi,
ca să avem în ce să împingem.
Nu înțelegeți?
Dinții noștri sunt zidurile de piatră ale lui Romeo.
Dau aripi iubirii, îi dau ceva pe care să se sprijine.
Și de-aia trebuie să ștergem strugurelul.
Să desfacem buzele din jurul dinților
și să ni-i lăsăm să se simtă.
Îi târăști pe sculă.
Și dacă nu se simt de la sine, îi faci înadins.
Gândiți-vă la fantomă sau la glob.
Dacă ar avea iar gură câteva clipe,
nu și-ar pili repede dinții ca să-ți intre scula mai fest.
Nicio zeiță n-ar lua formă umană dacă n-ar exista o stranie frumusețe
în diversele limitări ale formei.
Deci nu ți-am supt-o la întâmplare.
Nu, m-am întrupat asupra ta, cutremură-te cu venerație, nevolnicule!
Și, desigur…
Desigur că nu mă umilesc când îngenunchez.
Nu sub tine, ci prin tine, dincolo de tine și de viețile noastre,
adorând cu modestie această ciudată tragedie umană.
Membrul tău e o țevușcă
prin care eu beau universul.
Corpul tău, câteva fraze stângace
în care splendoarea sufletului se traduce imperfect
și, totuși, accept acea traducere, pentru că pentru a înțelege complet,
mă dizolv instantaneu și cred că vreau să stau într-un corp
așa cum vreau să fiu fantomă.
Și lecția nu e…
Să fie clar… Nu există nicio lecție.
Singurul meu scop e să distrez. La urma urmei, sunt comic.
Lecția nu este, dacă ar exista una, să ne păstrăm felația
pentru cei capabili să-și înțeleagă vidul spiritual.
Ar însemna ca povestea mea să fie un avertisment și asta nu se poate.
Priviți cât de demnă sunt! Nu.
Să oferim felații cu generozitate!
Fie să nu regretăm niciuna!
Să fim un corn al abundenței!
Fie ca felațiile noastre neînțelese să păstreze demnitatea intenției!
Fie să fim un corn al abundenței
precum oceanul.
Permiteți-mi o ultimă metaforă!
Să fim ca oceanul!
Oare oceanul mângâie doar picioarele oamenilor de litere
capabili să-i aprecieze…
Bună, eu sunt!
…și să-i descrie măreția?
Nu, oceanul mângâie generos
și picioarele proștilor, lașilor și nesimțiților.
Și e nediminuat. Rămâne același ocean.
Pardon, exagerez?
Într-adevăr, exagerez,
altfel de ce mă mai avânt?
N-a știut să-mi spună.
A zis că raționamentul meu are lacune.
Poate și voi credeți, unii.
Sper, pentru că, ce să vezi, știu că are.
Le-am lăsat intenționat,
pentru că lacunele din raționamentul meu sunt dinții din felația lui.
Vă vine să credeți?
Cumva, am câștigat din nou.
Și așa mă voi autointitula,
voi face legile, mă voi așeza pe tron,
dar extazul domniei mele
va sta în fragilitatea sa…
Mi se rupe!
Sunt regina sexului oral!
Subtitrarea: Raluca Dimitriu
JACQUELINE NOVAK: PUNE-TE ÎN GENUNCHI