Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tack. Trots…
Trots ert varma välkomnande var den resan ett helvete.
Vägen från backstage till en mikrofon är alltid det.
Det är ängsligt.
Anledningen är att det påminner mig om färden,
ni vet…
…från en persons ansikte,
ner längs överkroppen,
till bäckenet,
för att ge personen en avsugning.
För hela vägen dit, i bägge scenarier, vet alla vad du är på väg att göra.
Men du gör inte det än.
Det hänger en fråga i luften hela vägen dit. "Fixar hon det här?
Kommer hon att göra det som vi är här för, bra eller dåligt?"
Och: "Herregud, ovissheten, bräckligheten."
Jag menar…
Känner ni det?
Jag ska prata om avsugningen rätt mycket i kväll.
"Till leda," sa en kritiker.
Jag gör det på ett sätt som låter oss behålla vår värdighet.
Är du här med familjen, ingen fara. Värdighet är viktigt för mig.
Jag kallar "doggy style" för "hundsläktets metod".
Den ställningen förtjänar en term med tyngd.
Det är en av våra ädlare ställningar.
Ställningar där man stirrar in i sin älskares ögon
för att man ska bli ett eller nåt annat omoget
impar inte på mig.
Hundsläktets metod representerar en mognare kärlek,
två älskare som tillsammans blickar mot framtiden.
Det är inte sorgligt att jag inte tittar på honom, inte möter hans blick.
Det är mer som att vi är två pionjärer på väg västerut.
Jag måste hålla ögonen på horisonten, för det är tuffa tider.
Men jag är en stark kvinna.
Jag vet att jag får det bakifrån. Det känns mot skinkorna.
Jag måste bara vända ansiktet mot vinden och fortsätta… vidare
genom natten, för vår unga nation hänger på det. Såna saker.
Jag har en poetisk ådra som jag vill varna folk för i början av showen.
Det kan bli påfrestande. Jag kan inte låta bli.
Jag skrev poesi på college. Som många andra slutade jag med det.
Jag tröttnade på att vara i ett konstant tillstånd av hänförelse.
Tillbringade många timmar hopkurad på fönsternischen.
Musklerna krampade och ögonen torkade ut av all förundran.
Att varje natt se månen som det var den första jävla gången.
Jag ville bara bli van vid månen.
Jag ville ta månskenet för givet, precis som andra tjejer.
Jag hoppas att ni har tagit tillfället i akt och kollat in min fysiska form.
Det är er rättighet.
Jag intar scenen, ni dyker upp. Ni får titta.
Men det är en mardröm för en intellektuell som jag.
Att ens vara inkarnerad, ärligt talat.
Som en bildad kvinna känns allt från hakan och ner under min värdighet.
Hur ska jag uttrycka det? "Bål och lem, hon går hem."
För simpelt.
Den här kvinnliga formen, min kvinnliga form.
Den här säcken sexpotatis,
tuttarna och röven som jag inte kan lämna hemma.
"Varför tog du med dem om det inte räcker till hela klassen?"
Jag kan inte lämna dem hemma. Inga batater till salu i kväll.
Nej.
Jag gillar att röra på mig på scen, för jag vet hurdana ni är.
Om jag står still för länge ser ni nåt ni gillar och tar en mental bild.
Vem vet vad ni gör med den sen?
Jag föredrar att hålla saker i rörelse, hålla dem suddiga.
Ta en mental ögonblicksbild. Det blir bara en grå suddig fläck.
Enkel självbevarelsedrift.
Jag ser fram emot att förkasta formen,
kroppen genom döden, givetvis, som spöke.
Jag ser fram emot det. Jag ser mig som ett framtida spöke
och kroppen som stödhjul. Jag vill kasta loss och flyga fritt.
Inte för fritt. För att bli ett spöke
måste man fastna här och jag ska göra det som krävs.
Ha ouppklarade affärer, vad som än krävs.
Mina meditationsövningar nu för tiden är för bra.
Andligen befinner jag mig på en plats där jag dör, omedelbart går vidare
och upplöses i helheten.
Det är inte vad jag vill. Jag vill dröja kvar, som mig själv.
Jag vill hemsöka ett hus.
Jag vet att det må vara en föga originell dröm,
men den är min, oavsett.
Föreställ er att kväll efter kväll titta på tv bakom nån som tittar på tv.
Att kapitulera för deras programval.
Det vore en meditation i sig själv, kapitulationen som krävs.
Jag vill vara ett spöke. Jag vill vara ett starkt spöke,
ett robust spöke utan några suddiga konturer.
Jag vill ha konturskarpa fingertoppar. Jag vill ha minst 75 % opacitet.
Åttiofem max. Ni ska veta att jag är ett spöke.
Vad är det annars för mening?
Jag vill bara se till att man inte slutar som en sån där orb-figur.
De är en skam för hela spökcommunityn, beroende på vem man pratar med.
Jag vet inte om ni tittar på lika många icke-fiktiva spökprogram som jag gör.
Jag tittar rätt mycket. Jag är en livslång elev.
Men om ni inte känner till orber, så är det små, genomskinliga cirklar av ljus
som ibland dyker upp i ett foto. "Gammelmormor var på bröllopet."
Det är fint. Det är fina grejer.
Men folk rackar ner på orber.
Om man försöker prata om orber på allvar så ger de sig på en. De gör det.
Det är så oförskämt.
Tänk er om man var gammelmormodern som gjorde det.
Man lyckades samla kraft i livet efter detta
och uppenbara sig för ens familj som vad som helst.
En liten cirkel, det är ganska bra.
Har nån av er uppenbarat sig själv som vad som helst med tankekraft?
Jag har inte det. Det är en av de grundläggande formerna.
Och sen att bli avvisad av en tanklös skeptiker till barnbarnsbarn.
Det ska inte hända mig.
Alla ska veta vem som är där. "Hej, Johnny. Det här är jag."
Det är inte poängen.
Om man insisterar på en sån sak. Och det gör man ju, eller hur?
Poängen är att jag ser fram emot att bli fri från kroppen,
dess behov, dess begär, alla dess vidrigheter.
Jag är vad många kallar en heterosexuell kvinna
och nej, jag är inte stolt.
Det är en förödmjukelse nuförtiden.
Jag vet vad ni tänker. Läser hon ens?
Det gör jag. Men ändå, hur kan jag det
när jag bara är en tjej med hästsvans som suktar efter det simpla skaftet?
Fattar inte att det drabbade mig.
Den enkla cylindern, det välbekanta röret, föremålet som till synes saknar nyans.
Ordet jag undviker att säga är "penis". Nu har jag sagt det.
Känns det bättre? Nej.
Jag älskar inte det ordet. Få gör det.
En stor del av mig hade hellre sagt ordet "kuk".
Många hade nog föredragit det. Definitivt pojkvännerna.
Kuk är ett bra ord. Har en sorts värdighet.
Man måste sparka ut ordet från bakre delen av munnen
och sen landar det.
Det landar på samma konsonant som det började på.
"Penis" bara glider ut genom mungipan.
"Penis." "Ursäkta. Sa du nåt?"
"Jag vet inte längre.
Jag tänkte ett ord och kände nåt hända."
Folk säger: "Jag skulle inte använda ordet penis sexuellt, det är för kliniskt."
Jag hör inte läkarens stämma i det ordet.
Jag tycker inte att penis låter som ett medicinskt ord.
Jag tror att folks problem med ordet penis bottnar i den inneboende känslosamheten.
Folks problem med ordet penis är att det låter som en korrekt beskrivning.
Penis.
Det låter som ett mjukt hjärtslag. Penis. Jag tror att det är problemet.
Jag tror att problemet ligger i själva stavelserna.
Jag tror inte att det här är ett ros-med-annat-namn-scenario.
"P" är uppenbarligen ett problem.
P… pille… petterniklas har hånats i evigheter, och med rätta.
Men för mig är den bedårande och förödande stavelsen "nis".
Tänk att den alltid varit där.
"Nis." Det är därför ingen pratar om den stavelsen.
Det är därför ingen säger: "Visa mig din nis."
Var ser du den här "nisen"?
Nis nis? Går inte ens att skoja om. Det är för mjukt, går inte att säga.
Nej, "kuk" är helt klart…
"Kuk…"
"Kuk" är uppenbarligen det sexiga ordet.
Men det finns ett problem. Jag har ett problem med ordet "kuk".
På ett sätt blir det osexigt. När jag kallar penisen för kuk
beskriver det inte vad jag ser.
Jag säger det jag tror att den vill höra.
Jag oroar mig för penisens känslor.
Jag daltar med penisens ego. Jag gör penisen till viljes.
När jag säger kuk är det inte utan vidare.
Det är inte kuk, det är kuuuk. Vem är en kuk? Du är en kuk.
När jag kallar penis för kuk blidkar jag den.
Som jag blidkar min lille brorson, eller en väns son.
Ni vet, en av de här över-och-ner-killarna.
Personen jag älskar och grabben nedanför.
När jag kallar penisen för kuk behandlar jag den som min lille brorson.
Han springer in i köket där de vuxna pratar
med en monstermask på sig. Vi ser honom, säger typ "ursäkta" och…
Sen fortsätter samtalet.
Han skrämde oss inte.
Han misslyckades med sitt lilla upptåg.
Man hör hans fötter… Han återvänder och möts av en snabbare reaktion.
"Oj!" Inget artisteri och ändå har han blivit belönad.
Älskar du din brorson? Självklart.
Respekterar du honom?
Det tror jag inte.
Nej, sann respekt för brorsonen är inte: "Oj!"
Respekt är: "Va? Nej, du skrämde mig inte,
men jag tror att du kan. Försök igen."
Det är likadant med penisen. Respekt för penisen är inte:
"Vem är en kuk? Du är en kuk."
Sann respekt för penisen är "penis".
Om penisen räcker borde ordet "penis" också räcka.
Om penisen kan vara sexig borde även ordet penis ha en chans.
I teorin räcker det, ni vet. I teorin är det tillräckligt.
Jag är ett fan i den mening att jag återkommer till den
med en regelbundenhet man kan lita på.
Jag är kyrkmusen på jakt efter kexsmulor måndag morgon. Där är jag.
Nosar omkring och hoppas få smaka det gudomliga.
Om penisen inte är den jävla kuuuken måste jag bete mig som det.
Men jag vill fortfarande ha, är fortfarande ett fan.
Varför är jag här? Vad betyder penisen för mig? Vad är dess natur?
Tja,
den är rar.
Responsiv. Ni vet…
Den skjuter upp under vissa omständigheter.
Jag ser den som en konstnärssjäl.
Den ser nåt som fascinerar den och…
Den fylls med inspiration.
Det är en utfyllning.
Det är en utfyllning, mer än vad det är en erektion.
"Erektion" låter för arkitektoniskt för det som händer.
Gå inte in i byggnaden, det är farligt. Den är utdömd.
Till skillnad mot en byggnad rasar den inte ihop, den vissnar.
Dör innan den slår ut.
Penisen blommar och vissnar och blommar igen.
En evig blomma som sträcker sig mot det som ger den näring,
som om den värms av solen.
Den rör sig. Det är en romantisk figur, en djärvt romantisk figur.
Den samlar styrka för att sträcka sig ut
från resten av kroppen. Den framför sin vädjan:
"Älska mig.
Ta på mig, snälla.
Rör vid mig.
Röd vid mig, rör vid dig.
Skynda, jag har bara en minut."
Samtidigt påstår de att vulvan är blomman. Vulvan är rosen, rosenblad.
Jag uppskattar de jämförelserna.
De försöker säga att vulvan är vacker, och jag håller med.
Men om nån gav mig en bukett rosor och en såg ut som min vulva
hade jag sagt: "Nån har trampat på en ros."
Den gled ur buketten.
De försökte undanröja bevisen genom att sparka in den i en spricka.
Den försvinner inte helt där inne, va? Nej.
Och varför är bladen så tjocka?
Nej. Vulvan är vacker, men det krävs en kisande poetisk blick.
Ska jag testa? Jag gör ett försök.
För mig är vulvan, eller min vulva,
vacker på samma sätt som en sliten flagga är vacker.
Dess nötta kanter vittnar om hur ideal och verkligheten möttes.
En vulva kan vara vacker på samma sätt som en hamburgare är vacker.
En burgare med alla tillbehör, inslagen i ett skrynkligt, flottigt foliepapper
och de skär… Jag älskar när de slår in den och sen skär den.
Och sen… Sen ser man alla lager, de olika texturerna som tryckts ihop.
Ja, det finns en risk för spill. Det finns en risk att det rämnar.
Men den håller ihop.
Vulvan är hamburgaren som håller ihop.
Penisen är blomman.
Jag tycker att penisen är en feminin ikon, om jag får vara så djärv.
Det är åtminstone det mest feminina på min pojkväns kropp.
Om min pojkvän klev ur duschen
och sa: "Hitta en liten kvinna på den här mannen."
En udda lek, men jag skulle genast ha ett svar.
Det är inte axeln.
"Jag ser henne. Hon är där. Susan." Namnet Susan slår mig direkt.
Hans penis är en Susan, men när jag ser tillbaka var alla en Susan.
Susan, Geraldine, Vanessa.
Menar jag att penisen är en liten kvinna?
Om du är en kille som inte gillar den idén är det precis vad jag menar.
Men nej, det är mer som oförskämda stereotyper av kvinnor.
Det är bra beskrivningar av penisen.
En orättvis beskrivning av kvinnor beskriver penisen perfekt.
De är så känsliga. De reagerar på saker.
De är klängiga, tjatiga, väcker en på natten.
"Hej. Är du vaken? Jag är vaken. Då är båda två vakna nu."
Penisen är känslig. Penisen är tjatig. Penisen är en dramaqueen.
Den ultimata primadonnan. Ena minuten festens mittpunkt
och nästa minut ligger de och surar på den viktorianska soffan
som är innerlåret och bara väntar på att nån ska märka att hon är upprörd.
Kan inte bli arg. Hon ställde inte till med en scen.
Jag gör ingen min. Det här är mitt ansikte.
Ansiktet du gifte dig med.
Penis-orgasmen har hysteriska drag,
i den gamla bemärkelsen Freuds soffa för neurotiska hysteriker i Wien.
Orgasmen, en plötslig uppenbarelse, ett hemskt utbristande: "Jag dödade far."
Lite Abigail i tingshuset i The Crucible.
"Jag såg Goody Osburn med djävulen!" Och nu måste alla ta itu med det.
Lite som min mamma på familjeträff.
Hon vill säga nånting, men inser att hon inte borde.
Hon försöker stå emot, men det måste komma ut.
Hon kommer åt mitt håll.
"Är du ledsen att du inte har barn?" Jag får det på mig.
Hon mår bättre. För all del.
Hon får en dagbok i julklapp varje år, men jag är dagboken.
Ingen fara.
Det gör inget.
Men nej, jag tycker att min orgasm inte är lika krävande.
Min orgasm har en mer osjälvisk, heroisk, militärliknande egenskap.
Min orgasm är som: "Hörni, spring!
Jag kastar mig på granaten och absorberar smällen med min kropp."
Och vid dess mest explosiva stunder av njutning
exploderar inte det vaginala vulvakomplexet.
Den håller.
Den förkroppsligar det maskulina.
Stoisk, idealisk, pulserande.
Den jobbar isometriskt, behärskad och stark.
En viking som vilar mot ett träd efter striden.
Pulserande till rytmen av stridstrummorna som bleknar bort.
Nej, penisen är uppenbarligen den mest fysiskt sårbara
av sakerna vi stöter på i skrevet.
Därför har jag aldrig förstått varför den inte åker tillbaka in i kroppen
efter den har gjort det den gör. "Varför kan jag fortfarande se dig?
Du är svag. Du måste åka hem.
Det är inte säkert för dig här ute, du måste retirera. Snälla, retirera."
Den är som en docka på dockteater. Den kommer ut och gör sin grej.
Men när dockan har gjort sin del försvinner den inte.
Den dyker ut över scenkanten,
hänger där livlös och skrämmer barnen medan föreställningen fortsätter.
"Jag tror inte att vi borde se den karaktären längre."
Man hoppas att nån ska hämta den
innan de andra dockorna införlivar dess död i berättelsen.
Penisens sårbarhet är nåt jag har varit medveten om ett tag.
Sen jag var 11 och började läsa tidningar
med rubriker som: "Hur du tillfredsställer din man."
Varje månad. Jag bläddrade till artikeln för att se om det fanns nåt nytt.
Det var alltid en lista med instruktioner på hur man inte ska skada penisen.
Jag minns att man ska vara försiktig runt toppen.
Den är väldigt känslig.
Man kan inte föreställa sig en del av kroppen lika känslig som ollonet.
"Herregud."
Det ska vara känsligt
och det är det första som möter mig, med mitt tillvägagångssätt.
Måste jag landa försiktigt för att det är den känsligaste delen?
Borde du inte begrava skatten längre in i slottet?
"När jag har passerat den känsliga toppen
och sitter på skaftet kan jag nog slappna av."
Skaftet låter starkt, men nej. De varnade
att huden är tunn och ömtålig på undersidan av skaftet.
Ska jag dutta på ögonkräm med mitt svagaste finger?
Dutta och dabba.
Och kulorna. De mytomspunna kulorna.
Kulornas ändlösa mytologi. Hur illa det kan gå för dem
och det kommer vara ditt fel. Ballhugg-legenden, så klart.
Tvärkulturellt kan det variera, men kärnan är densamma.
Om du är orsaken till en erektion måste du stå till svars för det.
Klockan tickar och snart kan kulorna där nere
bli blå och jag vet inte vad som händer efter det.
Det enda man vet är att man nu är häxan.
Man är häxan som gör små kulor blå.
Det har aldrig känts som ett sexuellt inspirerande hot.
Ballhugg-hotet. "Nån måste göra nåt snart,
som att runka av mig, för annars kommer det att göra ont där nere."
Det gör dig till en bebis och mig till din mamma sexuellt.
Jag måste se upp för ditt medicinska nödläge. Ni vet…
Det krävs en by.
Det är hjälplösheten som jag tycker är motbjudande.
Vägran att hjälpa sig själv. Om min blåsa är full säger jag inte:
"Kan nån slå mig i nedre delen av magen för att få ut urinen?"
Jag skulle lätta på trycket. Men ballhugg har en sån här…
"Nej! Jag gör det inte. Nej."
"Nej!" Den är övertrött.
"Nej, jag… Nej, bara mamma.
Bara mamma rapar min snopp."
Som att rapa snoppen.
Om ballhugg är på riktigt är lindringen att rapa den.
Jag överdriver ibland med mina metaforer, av kärlek till spelet.
Inte den, den är perfekt.
Tandskammandet började tidigt. Budskapet till ens tänder:
"Gå inte in i ett rum där en penis befinner sig. Det är farligt
för penisen. Varför äventyrar du penisen? Ditt tandmonster."
Vad är tanken, planen? Tänker du ge nån en bitande avsugning?
Är det tanken?
Den bitande avsugningen. En saga till från Grimms.
Och på nåt sätt ett stort koncept på min skola.
Första gången jag förstod att mina tänder är en potentiell fara för penisen
var jag 12 och hemma hos min bästa kompis. Det var jag,
min bästa vän, vi var 12.
Hennes storasyster är 16 och storasysterns bästa vän, 16.
Relationen är över, upp och över. Jag känner alltid att över, upp och över
är nån man får riktig information från.
För jag vet redan att allt som över vet. Över, upp och över är en diagonal visdom.
Ni bara: "Vilken tur att jag är här i dag."
Hon visste att hennes roll var att undervisa, för plötsligt sa hon:
"Jag får väl visa hur man ger en avsugning.
Ni behöver veta och jag är drottningen av avsugningar."
Hon sa det.
Hon tog ut en gurka ur kylen och slog in den i cellofan
av respekt för middagen vilket jag uppskattade
och hon började visa på gurkan.
Jag vet inte vem som lär sig av en demonstration,
oavsett sammanhang. Det funkar inte för mig.
När jag ser bildläraren måla: "Jag förstår varför du är lärare.
Du är jätteduktig.
Ska vi gå vidare till våra målardukar så förödmjukelsen kan börja?"
Hon visar på gurkan, men jag har hakat upp mig på det hon sa.
"Drottningen av avsugningar." Sättet hon sa det på.
Hon bara sa det och lät orden klinga ut i luften.
Ingen grimas för att visa att hon visste att hon var lite rolig.
Hon bara sa det och påbörjade sin demonstration.
Jag hade frågor som jag inte ställde.
Jag menar den första. "Enligt vem?" Men jag tänker inte fråga det.
Jag blinkade inte ens när hon sa drottning,
för det är en av få artigheter vi kan erbjuda trevligt folk här i livet.
Om de satsar och gör det omöjliga?
Säga nåt om sig själv med självförtroende? Låt dem göra det. Jag bara…
Bete dig inte som du låter dem hållas eller avslöja att du inte…
Blinka igång en storm. Nej, håll deras blick och låt dem hållas.
Det är nästan omöjligt.
Jag säger ibland mitt namn och: "Sa jag det rätt?"
Självförtroendet som krävs för att säga en sån sak.
Det kändes som det var en självutnämning. Det imponerade och förbryllade mig.
Jag har alltid försökt visa ett slags rådligt självtvivel
istället för det potentiellt dåraktiga självförtroendet.
Självförtroende är en bra idé. Ja, men det kommer med en risk.
Är jag självsäker är jag rädd att jag ska förvandlas till "de två dårarna".
Jag gillar mig själv och allt känns bra. Tänk om jag har fel om mig själv?
Vad är jag och mig själv? Bara två dårar som gratulerar varandra.
"Bäst i branschen." "Vi är fantastiska."
Det känns tryggt att stå framför badrumsspegeln
och förolämpa personen i spegeln. "Dåre." På så sätt, även om de är en dåre
är jag på den här sidan nån som kan genomskåda en dåre.
Och då är jag inte två dårar. Jag är en dåre och en som är medveten om det.
Jag är en dåre och en som ber om ursäkt. Då har min duo 50 % värdighet.
Om man delas itu och hatar sig själv har man garanterat 50 % värdighet,
istället för att chansa med noll eller hundra.
Ser ni hur självhatsmatte inte går att bestrida?
Men den självutnämnda drottningen av avsugningar…
Okej, då.
Den självutnämnda drottningen
sa några saker som jag har burit med mig genom åren.
Den första var bara en kommentar. "Ni kan leka med kulorna, om ni vill."
Sen nämnde hon aldrig dem igen.
"Om ni vill."
Ni kan leka med kulorna om ni vill. Jag tänker fortfarande på det.
Man kommer längta efter att leka med kulorna,
men man vet inte om man får. Hon ville att vi skulle veta
att de är som leksakerna hos barnläkaren. "Varsågod, de är här för din skull."
Jag menar, om hon sa kittla kulorna
skulle jag veta vilken handling det rör sig om, men leka?
Att leka med nåt? Det är en intuitiv, sinnesfrånvarande handling.
Hur är man autentiskt lekfull
med kulorna?
Om mitt kulspel känns klichéartat skulle jag inte överleva.
Inte en gnutta nyskapande.
Det ska vara autentiskt eller inte alls. En princip jag har följt sen jag föddes.
Jag var ett av de mest autentiska spädbarnen på hela avdelningen.
De andra bebisarna gjorde sig till. "Titta på mig, jag är en bebis."
Inte jag. Jag bara levde.
Autentiskt eller inte alls har jag hållit fast vid, på gott eller ont.
Jag kan ge er otaliga exempel på hur jag väljer autenticitet
när andra inte gör det. Jag ska ta upp ett exempel från barndomen.
De fick oss att leka en lek i gymnastiken. Man dansar, läraren säger: "Frys."
Man måste frysa till i positionen man är i, annars är man ute.
Så här tar jag mig an leken. Med autenticitet.
Kan du säga "frys" när jag har dansat i några sekunder? Okej, tack.
Detta är jag när jag leker.
Det där var autentiskt.
Ni såg att jag gjorde mitt bästa för att inte röra mig.
Jag vet att det inte var särskilt spännande.
Ett annat barn gjorde mer så här. Kan du göra det igen? Tack.
Frys.
Såna barn äcklar mig.
Väldigt icke-autentiskt. Så fryser man inte till.
Du frös inte till i positionen du var i. Nej, det gjorde du inte.
Och var var de rörelserna under dansen?
Ingenstans.
Bara nu när vi andra är tråkigt och autentiskt pausade
är du så tuff. Jag gillar inte det. Jag ska bära vittne resten av livet.
Jag ska berätta för alla.
Jag säger det här för att ni ska veta och förstå
att jag ställer samma grymma krav på mig själv.
Jag frågar mig själv:
"Hur leker jag med kulorna på ett autentiskt sätt?"
Jag vet vad jag skulle göra om jag hade två clementiner i en plastpåse
och väntade vid en busshållplats.
Lite av det här.
Jag skulle inte ens behöva tänka på det. En icke-självmedveten lek.
Det skulle gå medurs. Inte för att jag planerade det så.
Jag känner hur energin byggs upp.
Kan vi få vi ett varv till?
Ja. Jag vet att det är dags.
Jag låter den snurra tillbaka åt andra hållet.
Fantastiskt! Själen svävar ut i motursgalaxen.
Men jag ska inte göra så med kulorna.
Jag skulle inte ens snurra dem en grad. De hade vetat vad jag ville göra.
Den impulsen är inte bara mitt fel. Kulornas anatomi utmanar oss.
Jag tycker att kulsäckens nacke är precis så pass lång
att dess blotta existens ger upphov till frågan
om den kan snurra förbi 12.
Vad tillfredsställande om den kunde snurra bara ett varv.
Nej, jag har inget kulsinne. Jag har ingen lek för kulorna.
Jag har tänkt för mycket, skulle nån säga.
Men jag vill inte verka rädd för kulorna.
Vill ni veta vad jag har gjort
när det gäller kulor, både förr och nu?
Jag lyfter dem två centimeter.
Det är en mindre höjning. Inte så sexigt,
men du kan inte vara arg på mig, jag hjälper till. Jag lättar bördan
av tyngdkraften i några sekunder.
Och om det inte är värt nåt vet jag inte vad som är.
Men det känns klent.
Jag känner mig som praktikanten som vill skapa mervärde.
Utan att vänta på att bli ombedd, den hemska känslan.
Vill hjälpa till, men det går inte. Samma känsla som när jag försöker hjälpa
en grupp människor att flytta nåt tungt, som ett picknickbord.
Jag kom för sent. Vikten har redan fördelats mellan de andra bärarna.
Man bara springer med. Man bär ingen vikt.
Värst är att skämt på väg. "Jag kommer lätt undan.
Rätt säker på att ni gör allt jobb." Nej! Nej, jag vill inte vara med.
Om jag hamnar i det scenariot skulle jag backa därifrån.
"Tack för det ni gör, men jag vill inte leva en lögn."
Likadant med kulorna.
Jag blir förödmjukad av den här gestens kraftlöshet
och sänker sakta min hand. Och där är jag nu, sen en tid tillbaka.
Det andra som drottningen sa
måste vara hennes globala filosofi, för det var så hon avslutade lektionen.
"När allt kommer omkring vill jag bara att ni ska veta
att när det gäller avsugningar så kan man inte göra fel,
för personen är bara glad att den är där."
Visst är det vackert?
Jag älskade det. Det var logiskt.
Hon säger: "Tekniken är inte det viktiga. Det är andan." Det kändes betryggande.
Sen säger hon: "Så länge du inte biter av hans snopp."
Jag bara…
"Innan vi går vidare, är det på riktigt? Kan jag bita av en snopp?"
"Du skulle aldrig bita av en snopp."
"Jag frågade om jag kan, om jag kan bita av en snopp?"
Om det är mitt mål, har jag maskineriet som krävs?
För om jag "kan" bita av en snopp är "ska" bara två bokstäver bort.
Precis där. Särskilt om jag är rädd för det.
Om jag oroar mig. "Bit inte av honom kuken."
Vad vill vi inte göra? Bita av hans kuk. En gång till!
Det är så jag biter av en kuk. Jag vill veta om jag har det som krävs.
Om man hittade min skalle, min käke, mina tänder, allt.
Om man hittar den på ett fält om 200 år,
kan man använda den som ett vapen,
för att, närmare bestämt,
bita av kukar? Frågan är om de här benen
kan gnaga sig igenom
penisbenet?
Och hon sa: "Du vet, det finns inget ben inuti."
Jag trodde att jag visste.
Kan man klandra en tjej om hon glömmer det?
Klandrar man tjejen som glömde att det inte finns nåt ben i penisen
när hon lärde sig ord som "stake"?
"Stenhård stake."
Det finns inget ben där inne och det som är där, är som hårdast
inte stenhårt.
Inte stenhårt.
Nej, den har aldrig varit stenhård.
Som allra hårdast, ändå inte stenhård.
Nej. Stenar har vissa egenskaper.
Jag är ingen geolog, men man kan inte spela penis-sax-påse.
Ingen väljer penisen. Det är inget bra substitut.
Kan inte välja sax, inte papper. Ingen skulle spela.
För mig, språkligt sett, är en sten nåt man blir träffad av.
"Herregud! Jag träffades precis av en sten."
Penisen daskar till en, oavsett hur det går till.
Faller från himlen, det är en daskig sak.
En sten är typ: "Herregud!" En penis är mer…
Nej, det är attityden.
"Känner du hur hård jag är? Känner du hur stenhård ballen är?"
Jag bara: "Nej.
Nej, det gör jag inte.
Jag fattar vad du menar.
Jag ser förändringen i penisen du syftar på, och visst, det gläder mig."
Om den är stenhård, hur kan mina tänder vara ett hot?
Borde jag inte vara rädd att jag ska slå av en tand
på ditt stenhårda jävla stånd?
Men min tandläkare kommer inte att tro på det.
Nej.
Det är inte stenhårt. Tänk er den hårdaste ballen.
Ta den till en fin restaurang i era tankar,
upplagd över mosad rotselleri. Spenat vid sidan om, en persiljekvist.
Ta en tugga. "Jag har aldrig ätit ett mörare kött."
Kalla på kocken. "Det bara föll av benet." Han påminner dig om att den är benfri.
En köttbit utan ben.
Den är hård som en påse blod är hård. Det är erektilt kött, en bröstvårta.
Nej, den är inte stenhård.
Om jag hade en sten i skon
skulle jag nog stanna upp, ta av mig skon och skaka ut den.
Om jag hade en liten, stenhård balle i min sko
skulle jag nog bara gå hem.
Nej. Och förresten, Washingtonmonumentet är inte fallisk.
Inte fallisk. Den har stått där i 175 år.
Vet ni vad en sten aldrig gör? Slutar vara en sten.
Jag vill vara tydlig. Jag kanske är lite bokstavlig.
Jag fattar.
Stenhårt stånd. Det är ett beskrivande språk. Det är en bild.
Det är ett litterärt språk. Inte vårt bästa, men likväl.
Jag gillar sånt lika mycket som andra tjejer gör.
Det är bara det att språket kring penisen ska få den att verka kuklik.
Det påminner mig om penisens ömma natur.
Den stenhårda ballen, anakondan, penisen som orm.
Den jämförs alltid med en orm. Penisen är ingen orm.
Jag är rätt säker på att ormar har spetsade sinnen
och åtminstone vet vad de gör.
De slår till med precision.
Jag har aldrig inte väglett en penis.
Det är inget klagomål. Jag föredrar verkligen guidad penetration.
Hellre det än: "Titta, mamma. Inga händer. Jag hittar."
"Hjälp inte till!"
"Tänk om jag testar samma punkt och vinkel igen? Fast med mer kraft."
"Du gjorde det.
Du armbågade dig in i en konstig vinkel. Du drog med hälften av mig inuti mig."
Det är som att dra ut armen ur en jacka och ärmen följer med.
Nu måste jag lösa det,
komma tillbaka på rätt spår och inte låtsas om det.
Släta ut den silkeslena insidan, inte den ulliga utsidan.
Ordet penetration beskriver inte vad som händer mellan en penis och mig.
När du penetrerar, penetrerar du fiendens territorium.
Nej! Du är en gäst i mitt hem. Jag bjöd in dig och gjorde det mysigt.
Om ni slår upp "penetrera" i ordboken,
eller min favoritordbok, tesaurusen.
Jag älskar tesaurusen.
Jag älskar hur den konkurrerar med andra ord.
Ingen av dem är perfekt, men där är de. Folkets ordbok, säger jag alltid.
Den första synonymen är "punktera", men du punkterade inget.
Det är en fungerande gång som har funnits där ett tag.
Du missade invigningen. Vi har varit i drift ett tag nu.
Vi säger att det är en öppen entré som kan du släntra igenom.
Nej.
Väggarna i den här vaginala kanalen ligger slätt, det gör de.
Men en handske ligger också platt.
Tar man på sig en handske säger man inte att man penetrerade handsken.
Man tar på sig handskarna utan att nämna det.
Gillar ni inte "penetrera" vet jag ert nästa alternativ.
"Tränga in" eller "tränga in i någon".
"Å, det ögonblicket.
Ögonblicket du trängde in i mig
förändrades min värld
och jag med den." Nej, ingen har trängt in i mig.
Nej, det handlar om skala.
Om min kropp var en byggnad.
Om min kropp var en butik, som Target,
och nån gjorde det som motsvarar själva akten på Target
lär de inte komma förbi de andra glasdörrarna.
De kan inte säga att de var på Target i dag.
Nej, de hängde i entrén
och fick dörrarna att öppnas och stängas och öppnas och stängas för tidigt.
Det var nåt problem på parkeringen utanför Target
i dag.
Penetrera mig.
Lägga rör i henne. Det hörde jag på college.
Penisen ska föreställa röret.
"Här, unge man. Är du rörmokare? Du har inte ens lagt några rör.
Jag vet det. Du läser ekonomi och jag har hatat dig ett tag."
Kvävs på den, bitch.
Kvävs på den stora kuken. Vi vill höra hur du kvävs…
Är det vad du vill ha? Rädsla och panik i min blick?
Jag har alltid varit rädd för att kvävas.
Aldrig av penisen. Jag har aldrig varit rädd för att kvävas av penisen.
Den är ingen kvävningsrisk. Den sitter fast.
Den kväver mig. Kuken kväver mig.
Vänta lite.
Jag är i säkerhet.
Döden är här.
Jag lär leva ett långt liv om jag tar hand om mig själv
och fattar några bra beslut. Ingen skulle deepthroata en tuggummikula.
Ingen skulle gurgla med en tuggummikula i halsen.
Det är en riktig risk.
Ett barns tuggummikula är ett större hot än kuken.
Jag var inte alltid sån här.
Hela: "Din kuk är inget att ha."
Nej, man är inte sån här från början och får sen ett behov av att göra det här.
Nej, jag brukade vara rädd.
Första gången jag försökte ge en avsugning misslyckades jag stort.
Jag backade ur i sista sekund, för jag insåg
vad problemet var. Omständigheterna var perfekta.
Jag var 16 och min kille gick en årskurs över mig.
Pojkvännen låg på sängen, som en nedsövd sjukling på läkarens bord
vars kropp är en sävlig dimma.
Han ligger på en säng i nåns gästrum, nåns inredda källare.
Jag älskar doften av en nyinredd källare.
Utdunstningen från mattan. Familjens driv. Källaren är klar.
Ska de fixa altanen nu?
Herregud. Jag vet att det kommer att bli så jävla vackert.
Jag har honom på en säng i den inredda källaren.
Nån har fest där uppe. Nåns föräldrar är inte hemma.
Så många lager mellan mig och pojkvännen. Mitt eget hem, mina egna föräldrar.
Det här är så nära man kommer att försöka suga av nån i avskildhet.
Så jag rör mig längs, ni vet.
Längs bröstkorgen.
Och allt vad det innebär, hela…
"Fixar hon det här?"
Ovissheten. Jag kanske var för långsam, för ödmjuk.
För lite fart, för lite självförtroende, och när jag kommer dit tvekar jag.
Jag gör det inte. Jag hänger över den.
Det är synd, för jag vill verkligen göra det.
Vissa kan säga: "Du vill egentligen inte göra det, för då hade du gjort det."
Nej. Jag menar, ja. Jag har aldrig hängt över en pommes, sant.
Sekunden jag känner begäret stillas det genom förtäringen av pommesen,
men jag ville göra det. Jag ville göra det, och det är också sant.
Ni måste förstå att jag vid den tiden ofta fick skjuts till bokhandeln.
Jag stannade där i timmar och läste allt möjligt, däribland citatsamlingar.
Jag snabbläste citatsamlingarna för att förvärva uråldrig visdom.
När man skummar igenom sånt blir vissa teman tydliga.
"Ungdomen slösas bort på ungdomar." Jag hör er, röster från det förflutna.
Jag ska dricka satsen. Jag ska dricka satsen i juligräset,
i månskenet, så fort jag kan. Det är vad man lär sig i bokhandeln.
För en ung, glupsk läsare finns det så mycket passion i de sidorna.
Så många liv, och känslan att mitt eget liv knappt kan fylla en bok.
Jag vill börja leva det livet. Men jag är där, och jag börjar inte.
Varför? Känner jag mig ensam inför det förestående stora uppdraget?
Inte direkt. Jag känner att jag har hela landhockeylaget bakom mig.
De körde mig till festen där jag ska ge den här specifika avsugningen.
Jag hade sovit borta med laget
och de äldre tjejerna som känner min kille försökte hjälpa oss, tror jag.
De sa: "Vi vet att du inte har sugit av honom än.
Varför? Är det för att du är rädd?
Var inte rädd. Det är en 'gör det bara'-grej.
Gör det och sen har du gjort det. Låtsas till du lyckas, gör det bara…"
"Det är ett jättebra råd," sa jag. "Tack.
Nästa gång jag ser honom ska jag göra det."
"Nästa gång kan vara nu. Han är bara fem minuter bort. Vi har bil. Här, en öl."
Jag fick knappt ner fyra klunkar. Visste inte att jag föredrar cocktails.
De förde mig till bilen och ropade: "Sug av honom."
Det låter kanske som grupptryck.
Jag upplevde det inte så. Jag upplevde pressen som ett stöd
eftersom jag läste Tony Robbins
och visste att om man berättar om sina mål är det mer troligt att man uppnår dem.
Man känner sig förpliktigad.
Jag hade läst Personal Power-serien i sexan, de 48 kassettbanden.
Jag läste Awaken the Giant Within i sjuan.
I high school läste jag den igen innan nationella proven.
Man kan inte förbereda sig,
men man kan sluta upp med begränsande övertygelser
som påverkar var man landar i raggningslandskapet.
Så lagkaptenen kör mig till festen där min pojkvän är
och försöker på vägen dit tala klarspråk. "Varför har du inte sugit av honom?"
Jag bara: "Mitt största bekymmer är tänderna.
Jag förstår inte var de ska ta vägen. De är överallt."
"Det finns inget ben där inne." Hon visste det.
"Tänderna är inget problem. När man suger av
ska det vara vått runt munnen och under näsan.
Smörj in dig med läppbalsam, vaselin eller nåt
och sen viker du in läpparna över tänderna och ler.
Håll munnen sträckt, så…
Och sen glider den säkert. Fortsätt le."
En del av er tänker: "Precis.
Ja, raring. Vi vet vad en avsugning är. Fortsätt."
Det kan vara fem procent av er. Det kan vara 95 %. Det finns inga regler.
Och hon sa: "Förstår du?"
"Ja. Tack, du löste det." Och det hade hon.
Det var som när nån ger en dålig vägbeskrivning.
Man är säker på att de har fel, men måste vänta tills de går
innan man frågar nån annan, för det fanns nåt mellan oss.
Man är artig och står ensam på vägrenen…
Nåt inom mig när hon sa det… Nåt inom mig sa att det…
Det…
Det kan inte stämma.
Den insmorda Muppen.
Så kan inte en avsugning gå till.
För att avsugningen ska bli en grej, ha en egen titel,
för att den ska ha bestått genom tiderna
och för att nån uppfann den i skogen som en grottmänniska med stort hjärta
som kände passion. Andra handlingar var inte lika uttrycksfulla.
De improviserar.
"Vänta! Vad är det knäppaste jag kan göra med dig?"
De funderade på det och sen visste de.
De visste vad de hade.
Som ett fönsterkuvert. En enkel, men elegant lösning.
Hade ni kommit på det? Vet ni vad jag menar?
Man skriver adressen i brevet, lägger det i ett kuvert.
Man skriver inte ut adressen, för det finns ett fönster.
Innan nån tänkte på det tänkte ingen på det.
För mig är det samma sak med en avsugning. "Vad är det knäppaste jag kan göra?
Hur kan jag förmedla intensiteten i…" Och då visste de vad de hade.
Det var en risk, men de satsade.
Den sortens genialitet kan inte överskattas.
Jag tycker att om en avsugning spontant ska kunna hända
så borde de här smarta lösningarna inte behövas.
De här små knepen och slöseriet av mitt kiwicerat från Body Shop.
Det borde helt enkelt fungera.
Den inneboende poesin. Jag vill göra det som jag uppfann det.
Det fanns inget ord för det än. En sorts innan-tryckpressen-värdighet.
Autentiskt. Autentiskt eller inte alls, ni vet.
Men jag är där och gör ingenting.
Det är nu jag inser vad problemet är. I början lär jag inte göra det bra.
Jag har aldrig gjort det förut. Det är inte problemet.
Problemet är jag inte kommer kunna berätta för personen
att jag vet att jag gör det dåligt,
för jag har munnen full av genitalier.
Avsugningen hämmar ens berättarförmåga.
Man vill förklara sig själv, ge sammanhang åt ett litet skämt.
Det går inte att kommunicera medvetenhet.
Det handlar alltid om att kommunicera medvetenhet.
Jag har inget emot att vara en dåre här i livet.
Så länge jag kan berätta för er att jag också hör bjällrorna på min hatt.
Dingelidong! Jag hör dem också.
"Jag sydde fast dem själv. Jag gör mina egna dräkter
och tyckte att de var intressanta."
Hade jag en andra mun i det här scenariot skulle jag vara en vinnare.
Lätt som en plätt. En mun försöker suga och den andra: "Vänta lite.
Det här är ingen avsugning än.
Jag försöker komma i rätt position. Oj. Min tand har redan skrapat emot.
Du kände det, såklart. Du ska veta att vi är medvetna om problemet
och jobbar på en lösning. Vi uppskattar ditt tålamod denna dag."
Men nej, man har inga ord, bara en dum uppsyn.
Bara…
Samma dumma blick som nån som försöker klura ut nåt.
Den korkade lära-sig-på-jobbet-looken.
Jag hatar den looken. Ingen värdighet, bara koncentration.
Ett uppriktigt försök att anpassa sig till ett oanat ögonblick.
Nej. Ingen värdighet. Inga ord. Ingen värdighet.
Jag ser ingen lösning och vet inte vad jag ska göra.
Jag backar därifrån, tillbaka uppför bröstkorgen,
lika ödmjukt och tafatt som vägen ner.
Jag återvände till ansiktet och kände att jag ville göra nåt.
Mitt lag räknar med mig.
Och bokhandeln. Bokhandeln. Jag vill påbörja det här livet.
Jag tar ett djupt andetag och slappnar av.
Om man slappnar av ska svaret komma. Det gjorde det.
Jag gav min oskuld till honom.
Bearbeta det hur ni vill.
För mig var det genialt. Fullständigt genialiskt.
För jag värderade aldrig min oskuld.
Varför skulle jag? Jag tar initiativ. Jag fick den när jag föddes.
Jag hade inte förtjänat den. Nej. Oskulden kändes alltid som husets pengar.
Vi borde spendera den här oskulden.
Det är som en kupong. Två kuponger i en presentpåse på hotellet.
"De la ner två oskuldskuponger."
Folk gör en stor grej av det, men jag bryr mig inte.
"Vi borde nyttja kupongerna innan vi lämnar resorten."
Jag tänkte inte på att vänta, ni vet, till äktenskapet.
Jag syftar på min rädsla och obehaget jag känner runt min kropp och din.
Till dig, min älskade.
Nej. Ger jag nåt till min stora kärlek
ska det vara sexuella färdigheter och en självsäker attityd
när jag utövar dem.
Ett idiosynkratisk lexikon för att uttrycka
min idiosynkratiska men samtidigt universella kärlek.
Men för att få de kunskaperna behöver jag erfarenheter.
Jag måste ha mitt träningsmontage. Först då kan jag lägga det åt sidan.
Likt den nyckfulle prinsen som avsvär sin rikedom
lägger jag det åt sidan och på min bröllopsdag
kan min far överlämna det å familjens vägnar.
"Från vår familj till er. Jag vet inte vad jag ska säga,
men hon jobbade hårt på det här."
Jag tänkte inte på dygd, idén att man med varje sexuell upplevelse
blir lite förminskad.
Som ett skrapa-och-lukta-klistermärke typ av människa.
"Skrapa lite här, lukta lite där." Det är kul, visst, men vad är du snart?
Du är en blek jordgubbe i solglasögon. Är det vad du vill?
Vi sätter dig i slutet av klistermärkes- boken ihop med dina slampiga systrar.
Alla minns vad som hände med din syster, den vackra milkshaken med fötter.
Hon dog under en mans stövel. Hon hade ingen doft kvar på sig.
Ingen arom. Hon föll ut och rullade i väg.
Har ni sett ett klistermärke rulla ihop sig?
Jag var redo att bli en sexuellt aktiv tonåring,
för sex, tekniskt sett, löste ett problem.
Gillar du att torrjucka men är trött på att få ont av sömmen i jeansen?
Jag var redo att bli en sexuellt aktiv tonåring som gör sin lärare stolt.
Och hon var stolt. Det kändes bra.
Jag minns att jag kände att min killes pappa också var stolt.
Jag tror att sonen berättade för pappan.
Mannen gick med spänst i stegen å sonens vägnar.
Ja. Det är motbjudande.
Kanske för att jag inte älskar pojkvännernas pappor i allmänhet.
De har fel och borde inte existera.
Men särskilt i high school.
Det är själva rollen. Det är inte ens deras fel. "Hej.
Jacqueline, hur är det? Hur var det i skolan?"
"Titta fan inte på mig och prata inte med mig.
Ärligt talat, det ser inte bra ut.
Din son fick tillträde till mig
på egna meriter. Ingen är skyldig dig nåt."
Vinka inte hej eller lukta lite från sidan.
Det vore bäst för oss alla om du drar när du hör min bil komma.
Gå ut till ditt skjul och gör vad fan det än är du gör i det vidriga skjulet.
Om jag verkar galet förbannad på min pojkväns pappa
är det för att han var en skitstövel. Inte olikt många andra vuxna på den tiden.
Han kommenterade när jag använde ordet "typ".
Han var besatt.
"Ledsen, Jacqueline. När du pratar
hör jag bara ordet 'typ'. Det är det enda jag kan fokusera på."
Är det allt du hör? Är det allt du kan fokusera på?
Låt mig då vara en kognitiv övning för dig i din kamp mot mentalt förfall.
Det är samma ord, om och om igen. Ignorera det, gör det vitt brus.
Att selektivt ignorera ord är en av sex grundläggande kognitiva färdigheter.
Du lägger dina små pussel.
Du kanske tvingas lyssna när jag pratar om du vägrar gå ut till ditt skjul.
Det var riktigt äckligt, för han betedde sig som om han brydde sig.
"Nej, det är bara…
När du använder det ordet så mycket
späder du ut innebörden i det du försöker säga.
Du låter ointelligent."
Stora ord från en man som aldrig sa nånting som fick mig att skälva till
i igenkänning av en originell tanke.
Han var bekymrad över styrkan i mitt tal.
Nej, herrn. Ni begriper ingenting.
Mitt intellekt är en flod och ordet "typ" är en sten.
Jag kastar stenar i floden för att bryta upp strömmen
så att man inte dras ner och drunknar.
Jag säger "typ" som en artighet till män som du,
för du kan inte hantera mig.
Exakt.
Du är stolt över din son som satte på mig, men det var jag som satte på honom.
Han tränger inte in i mig. Jag omsluter honom.
Han penetrerar inte mig. Jag äter honom.
Jag äter upp honom och spottar ut honom och han älskar varenda jävla sekund.
Precis som du hade gjort, din gris.
Din gris i shorts.
Jag sa inte ett skit till pappan.
Jag kan inte göra så mot en man. Tänk er hans ansikte.
Han hade blivit helt förstörd. Nej, det kan jag inte göra.
Hans son fick aldrig en avsugning av mig. Det är iallafall nåt.
Det var inte pappans fel.
Jag kunde inte försöka igen, för han hade sett hur jag försökte
och retirerade i rädsla. Om jag försökte igen
skulle jag känna mig som nån som försökte igen.
Nerverna blev hennes fall, precis som skridskoåkaren.
Kommer hon att sätta sina hopp i dag?
Man är för självmedveten.
Mitt enda alternativ var att vänta ut året,
aldrig nämna det misslyckade försöket och i slutet av sommaren
skicka pojkvännen till college så jag kan börja sista året på ny kula.
Det var det jag gjorde sista året.
Jag skaffade ny pojkvän. För att kunna att vara en ny person
behövde jag en ny person att vara en person med.
I början av mitt sista år håvar jag in en ny pojkvän
som jag tar till mina föräldrars källare. Det är inte en inredd källare.
Det känns äkta, rått och rätt.
Jag tänker suga av honom första kvällen vi hänger,
innan han känner mig väl nog för att kunna se skillnaden
mellan påhittat självförtroende och äkta självförtroende.
Det är en sexuell flygande start.
Fart. Momentum. Det handlar om att förkroppsliga grottmänniskan.
Jag låtsas att jag inte förstår vad kläder är.
Det är bara nåt i vägen för munnens begär,
trots att jag tänker: "Abercrombie, Abercrombie."
Det är bokstavligen en flygande start, för jag kommer ut från bakom trappan.
Redan börjat! Det gamla tricket.
Avsugningen börjar bakom trappan så de inte ser att man samlar kraft.
Poängen är att ni hade varit stolta.
Jag bara…
Han tror på det.
Precis innan jag börjar säger jag: "Kolla vem som inte tvekar.
Kan vi stanna upp och säga: 'Kolla vem som inte tvekar?'"
Och det var bara, jag vet inte varför, jag…
Sen, ni vet…
Det tog tvärstopp igen. Jag kunde inte tro det. Jag bara…
Igen. Det är därför jag inte litar på flygande starter.
De tar en inte hela vägen. Man måste fortsätta springa.
Därför litar jag inte på mina självsäkra entréer.
När showen börjar förtjänar folk nåt som gör dem väl till mods.
"Läget, stadshuset?" "Läget, New York?"
"Jag är fan bäst och ni är i goda händer." Nej. Ni förstår…
Sen krackelerar det och hela föreställningen urartar.
Jag bygger hellre från ingenting. "Jag förtjänar inte att leva…
Får jag ta ett andetag? Tack. Jag klarar mig nog på det ett tag."
Vet inte varför jag trodde att det skulle funka. Det är inte den jag är.
Jag är nån som har gått ända fram på en trampolin och bara…
Tre, två ett, och sen ångrat mig i sista sekund.
Med en rörelse mer komplicerad än det ursprungliga dyket.
"Badvakt. Utrym stegen, jag kommer ner. Hjälp mig, badvakt."
Jag har utrymt tusen stegar.
Det är den jag är. Nåt inom mig vet att det nästan aldrig är för sent
att vända om.
Jag är där.
"Jaså, tvekar vi igen?
Vad är planen, raring?
Vad ska du göra? Backa tillbaka över ytterligare en bröstkorg?"
Vänta ett år. Försök igen nästa år.
En ny person att vara en ny person med, på college, främmande mark.
Nej, du måste bara göra det.
Du är ingen "bara gör det"-person. Hör du dig själv?
Det kvittar om du önskar att du hade en andra mun
som återger allt. Alla vet att jag vet om klirr och klang och är medveten om…
Nej, du måste finna en väg.
Nietzsche sa att det inte finns nån väg, bara min väg.
Hitta Nietzsches väg. Hitta din väg. Jag måste hitta en väg.
Jag vände mig till litteraturen. Jag…
Jag läste Lolita vid tillfället. Det är som det är.
Jag blev berörd av Vladimir Nabokovs språk.
Vem blir inte det?
Jag erkänner att jag läste den på ett lite tillgjort sätt.
Jag läste vartenda ord, men jag föredrog att läsa den
sittandes i pizzerians fönster, klädd i min landhockeykjol.
Synligt bokomslag, provocerar förbipasserande vuxna.
"Läser ni själva ryska klassiker? Det tvivlar jag på, era förortsgrisar."
Men jag är där och det är samma gamla bekymmer.
Inga ord. Ingen värdighet. Ser dum ut, låter dum,
tänderna slår i, alltihop. "Okej, jag kan inte återge det.
Men tänk om jag föreställer mig att Vladimir Nabokov gör det?
Tänk om jag föreställer mig att detta inte är på riktigt."
Jag är bara en karaktär i en novell skriven av Vladimir Nabokov.
Då spelar det ingen roll hur dålig avsugningen är.
Med Nabokovs skickliga penna, skulle inte prosan glittra?
Är inte allt litteratur, på ett sätt? Är inte allt text efter text efter text?
I litteraturen kan det inte gå fel.
Bara vara intressant. Det är intressanta detaljer
som ger liv åt berättelsen. "Tänk om det värsta händer?"
Gå inte händelserna i förväg. "Tänk om du biter av kuken?"
"Ja, då lever du troligtvis i samlingens mest ikoniska historia.
Den där hon biter av kuken."
"Det är inte på riktigt. Det är litteratur. Det är bara text."
Månsken. Inte jättebra. Börja med månen.
"En månstrimma faller på den södra sidan av en ung mans penis.
Flicka med brunt hår med röda undertoner som ofta passerar obemärkt
fumlar sig upp på den enkla cylindern…"
Och sen gör jag det.
Jag är på kuken!
Tack.
Jag vet att det kanske lät som dissociation för vissa ett ögonblick.
Det önskar vi inte våra flickor.
"Saker händer inte mig. De händer henne, förstås. Vem hon?"
När livet blir knepigt går jag till ett rum i min hjärna.
Det är litet. Jag tittar på en liten tv. Bara roliga saker.
Ibland visar skärmen vad som händer mig i mitt riktiga liv.
Jag letar efter fjärrkontrollen.
Nej, det var inte dissociation.
Nej, det var jag med en idé. Det var egots transcendens.
Det är skillnad.
Jag tog mig an kuken och jag ägde. Jag ägde verkligen.
Inga skrik av smärta. Det hade en slags inneboende poesi.
Som jag alltid tyckt att det borde ha.
Innan jag visste ordet av ejakulerade han sperma i min mun, som man säger.
Och jag sväljer. Jag läser Tony Robbins och tar inga genvägar.
Jag visste hela tiden.
Jag visste att jag skulle svälja. Ett sätt är enkelt och ett är svårt.
Jag väljer det svåra, för att ta poäng.
Jag är ett B i den avancerade kursen typ av tjej.
Inte ett A in en lättare kurs.
Ja, jag ska svälja och se vad som händer. Det var en triumf.
Det var en jävla triumf. Jag ville skriva min collegeuppsats om det,
men de inte kunde hantera det.
De var inte så sofistikerade.
Nej, inte studievägledarna, inte dekanerna, ingen av dem.
De är inte som ni.
Jag visste vad jag hade gjort.
Jag började på college och var rätt nöjd med mig själv.
Och det var intressant, för det var ett katolskt college.
Det fanns många katolska orörda pojkar
som sprang omkring och letade efter sexuella upplevelser på fester.
Väldigt krasst, men inte jag. Jag tog den kursen i high school.
Och jag är jude, så jag kände mig som en Philip Roth-figur bland dem.
Som ett judiskt pervo, redo att undervisa.
Lyckas man är det sensationellt. Jag rekommenderar det.
Jag hade inte bråttom att suga av nån.
För mig var avsugningen redan avklarad.
Det var en konstform som jag bemästrade, som jag hade en praktisk definition av.
Nu kan jag fundera på hur jag vill förändra den konstformen.
Jag ställde stora frågor, som: "Vad kan en avsugning betyda?"
Kan en avsugning vara ett kärleksbrev
om det görs med kärlek?
Kan en avsugning vara en dikt? Min kropp, ett rått men extatiskt språk.
Jag hade många lektioner i filosofi. Det var väldigt postmodernt
och inspirerande. När jag träffade nån som jag verkligen gillade,
en pommes, så att säga,
sög jag av dem.
Förstår ni? Inte med en gång, men ganska fort.
Varför inte? Detta var skälet till all möda.
Lika lätt som att äta en pommes. Mitt lexikon var klart.
Det här var min symfoni och min symfoni lät vackert.
Blev jag besviken efter? Vet inte. Jag förväntade mig inget frieri.
Det hade inte gjort mig förvånad.
Inga förväntningar. Kan en avsugning vara ett kärleksbrev?
Ja. Det betyder inte att de kommer att älska dig tillbaka
och det gör inget, för vi vet. Som konstnärer vet vi.
Vi har bara rätt till hårt arbete, inte till frukten av vårt arbete.
Det som störde mig på den tiden
var snarare råden av vännerna.
Den härskande uppfattningen var:
"Du är en modern tjej. Ha lite kul här och där,
men om du verkligen gillar nån, då tar du det långsamt."
Ta det lugnt. Var inte för tillgänglig.
Usch.
Usch, nej. Nej, jag ska inte ta det långsamt.
Nej, vilken förbluffande hybris. Döden nalkas.
Döden nalkas, och för att överleva dagen måste man glömma.
Man måste se sig själv som huvudrollsinnehavaren
i serien om ens liv. Min karaktär tar de inte kål på.
Jag är med i varenda scen. Det är lugnt.
Tänk om du inte spelar huvudrollen? Det finns andra karaktärer.
Tänk om du inte är med?
Tänk om du är Steven Tanzer? Det är min misslyckade skådespelarvän.
Nästan inga roller.
Det är föreställningens mörkaste replik.
Och det är inget riktigt mansnamn. Jag skulle aldrig göra så mot en man.
Det är nästan värre.
Jag frammanar Steven Tanzer bara för att förgöra honom.
Han lever och dör, bara för att tjäna som en illustrativ detalj
i mitt narrativa argument. Ett öde jag få önskar.
Döden nalkas och jag har en idé.
Jag tror att man överger kroppen och lämnar kränkningarna bakom sig,
men jag vet inte om pinsamheterna fortsätter.
Varför skulle de inte göra det?
Jag vet att jag skäms å vissa döda släktingarna vägnar.
De flesta, faktiskt.
När jag tittar på deras fotografier, vackra foton och ramar.
Jag snackar om de som står på pianot hemma hos mina föräldrar.
Jag tittar på fotografierna och kan inte släppa det.
De ser korkade ut. Dåraktiga,
för jag ser i deras ögon att de inte inser att de är döda nu.
De ser ut som idioter.
Du är död. Död.
När nån fotograferar en måste man försöka
kasta ett menande ögonkast. Nåt som bara…
Bara nåt, ifall man dör.
Nån ser i min blick att jag kommer återvända för att ta dem med mig.
Jag går på college och vet mycket väl att döden nalkas.
Jag är ingen duvunge. Om jag har kärlek att ge
kan jag uttrycka det med den här eleganta avsugningen.
Jag ska det, jag gör det och jag står för det.
Sen åker jag hem på vinterlovet och råkar stöta på den avsugne pojkvännen
från mitt sista år.
Vi går till ett fik för att kunna äta ägg på kvällen.
Vi dricker kaffet svart.
Vi behöver inte sockerbehållaren, men den får stanna på bordet.
Vet inte varför, vi lär inte använda den. Vi dricker vårt kaffe svart nu.
Vi pratar som två lumparkompisar.
Det har gått månader sen jag tog examen, men vi pratar vitt och brett
och jag berättar givetvis om den senaste killen jag gillar.
Jag säger till det avsugne exet:
"Jag vet inte om killen jag gillar gillar mig lika mycket
som jag gillar honom."
Och pojkvännen säger: "Du kanske gör honom osäker.
Som jag var. Fortfarande är, på vissa sätt.
Jag kunde inte koppla av med dig under vårt förhållande sista året,
inte sen första kvällen vi hängde och du bara utan vidare sög av mig."
Utan vidare.
Du bara sög av mig. Det var bara… utan vidare.
Helt utan vidare, hur du bara sög av mig.
Betonade B:et. Bara sög av. Jag bara: "Herregud."
Vad har min fruktan gjort med mig?
Jag var blind för möjligheten att jag kunde få en annan
att känna fruktan. Den onda cirkeln fortsätter.
Sen sa jag: "Vänta, nej. Vad oförskämt."
Du är inte den oskyldige, den rädde. Jag är den oskyldiga, den rädda
som den dagen övervann en rädsla. Hur vågar du beröva mig min historia?
Hur vågar du göra mig till den skrämmande, slampiga boven?
Jag var kanske otäck den dagen, men på samma sätt som Batman är otäck.
Ja, Batman är otäck, men hur vågar du? Hur kan du titta på Batman
utan att minnas att han är Batman eftersom Batman var en pojke
vars föräldrar blev brutalt mördade utanför teatern.
Fladdermöss flög förbi, så han blev rädd för dem.
Han bodde i grottan för att bli Batman.
En Batman föregås av en rädsla för fladdermöss.
Om ni ser en styrka är det en rädsla som vänts ut och in.
Överkompensation. Samma gamla visa. Hur kan du inte se pojken inom mig?
Han fattade inte. Förståeligt.
Jag var för vag, antar jag.
Han är en sån som inte uppskattar när man reser sig upp
för att demonstrera nåt på en restaurang.
Det är en stor del av min personlighet.
Ingen bryr sig.
Det är kul för de andra borden, brukar jag säga.
Men han säger:
"Jag vet inte, Jac."
Han förkortade mitt namn till Jac för att verkligen jävlas.
Känner mig, älskar mig, bryr sig om mig. Han bryr sig. Han bryr sig om Jac.
Han bryr sig om sin Jac. "Hur känns tröjan? Du kan behålla den."
"Jag vet inte, Jac.
En avsugning är nog inte rätt sätt att berätta för nån att man gillar dem."
Jag bara:
"Jag känner att med mig kanske det kan vara det."
Jag hade fortfarande hopp.
När jag gick därifrån var jag lite uppskakad.
Det han beskrev var precis vad jag hade hållit på med på universitetet.
Jag började undra om mina poetiska avsugningar
inte fick det nyanserade mottagande som var avsett.
Jag återvände till skolan en nedbruten Philip Roth.
Batman är borta. Jag vet inte vad jag ska göra.
Jag kan gå runt och vara kall,
sicksackandes mellan grupper om fyra och ställa sorgliga frågor till mig själv.
"Finns det brister i din poesi?
Får vi inte själva bestämma vad saker betyder?
Är du bara slampan som trodde att reglerna inte gällde henne?"
Jag kunde ha trätt på mig armarna i min fleecetröja,
men varför, när man kan ta sig fram som en Éponine?
Till slut säger jag: "Nej, vi skippar det. Vi ska inte vara ledsna."
Jag skakade av mig det och tvingade fram ett skratt.
"Nej! Kolla in dig.
Kolla in dig. Du ville övervinna en rädsla och gjorde det.
Du suger med självförtroende.
Precis som du alltid velat.
En avsugning så självsäker
att den skrämmer män."
Och ja,
det är ensamt på toppen.
Men är inte det priset för fullkomlighet? Det är det.
Jag sällar mig till en lång, ensam rad av enastående människor
och vill inte ha det på annat sätt.
Jag är en superhjälte. Jag ordnar till min fleece
och försöker få den att fladdra i den obefintliga brisen.
Men jag vet vem jag är.
Flera år senare är jag i 20-årsåldern och i ännu en bokhandel
med ännu en pojkvän, för kan ni tro det? De fortsätter komma.
Som vanligt kommer jag inte beskriva den senaste pojkvännens personlighet,
för de är uppenbarligen bara ett verktyg i min resa mot självkännedom.
Vill ni höra roliga små detaljer? Vi skippar det.
"Han drar i dragkedjan när han är nervös. Han luktade böcker och cigg."
Nej, de blev avsugna. Jag tycker att det räcker.
De behöver inte bli ingående skildrade av mig i kväll.
Ni ska veta att det här är den sista manliga karaktären
för er att medvetandegöra och hålla åtskild från de andra i era huvuden.
Jag är i en bokhandel med den senaste pojkvännen
och blir lite vemodig. Jag kan inte hjälpa det.
Jag bläddrar igenom Sharon Olds.
Jag begrundar min barndom. Jag ser det genom förundrade ögon,
så jag berättar det jag berättade för er för pojkvännen.
Och jag gråter lite.
Ingen berör mig lika mycket som jag.
Jag blir berörd, sen ännu mer berörd av min förmåga att bli berörd.
Han gråter inte, för all del. Alla uttrycker känslor på olika sätt.
Men jag undrar om han verkligen hör mig.
"Du tar mina perfekta avsugningar för givet,
som ett givet krasst faktum. Som: 'Visst, min tjej suger bra.'
Nej, den makten var svårvunnen och med det följer stort ansvar.
Hörde du Batman-delen? Oprecist, men…"
Jag fortsatte prata, för han hade en konstig min.
Nåt var fel och till slut vågade jag sluta prata och säga: "Vad?"
Och han säger:
"Det är lite kul, för dina avsugningar är rätt bitiga."
Jag kan knappt kolla på er.
Jag.
Ingen var mer bekymrad över tänderna än jag.
Grekerna hade rätt. Vi kan inte undkomma vårt öde.
Jag var så orolig över tänderna.
När de inte verkade vara nåt problem föll jag för min egen mytologi.
Precis som grottmänniskorna.
Och med den idén, den mytologin, har de blivit bitigare. Absolut.
För varje år som går blir käken allt mer hoppressad.
Några självsäkra millimetrar
när jag samtidigt ser mig själv som ett avsugningsproffs.
Det var min värsta mardröm. Jag var dårarna. De två dårarna.
Jag var inte bara nån som gillade sig själv.
Jag var avsugardårens syster.
Står på knä och suger av nån. "Bäst i branschen.
Jag åker nästan aldrig från stan. Mot solnedgången."
Ännu en nöjd kund. Ännu ett nöjt samhälle.
Herregud, vilken självbelåten liten…
Man vill neka, men kände han tänder så gjorde han.
Ska man be om mer feedback för att rädda ansiktet?
"Du kanske har mer konstruktiv kritik. Jag älskar att lära."
Tony Robbins säger att om man lär sig att ta emot feedback
med mod kan man bli en jätte.
Jag vill vara en jätte, men vem förstör nåns historia så där?
Våra historier är allt vi har.
Termen "bitig avsugning" som jag lärde mig när jag var 14
har inte omarbetats en enda gång. Han kastar den på mig och förgör mig.
Och jag känner mig kränkt. Jag känner mig så kränkt.
Och är det för att…
Jag betraktar honom med generösa ögon. Jag poetiserar hans brister.
Jag älskar att poetisera en brist. Jag klemar med det manliga egot.
Flera tusen saker om dagen bara för att stärka den manliga andan.
Tusen outtalade saker, ständig vaksamhet.
Hålla igång en stadig ström skratt när en man pratar
bara ifall nåt han säger är menat att vara roligt.
Jag måste lägga en grund så det finns nåt att variera.
Om det är en torr flodbädd är det inte trovärdigt.
Jag är lysande på restaurang. Om han gör ett misstag i sin beställning,
som att förväxla tahini och tabbouleh och nu undrar han
varför dressingen inte har kommit. "Var är min tahini?"
Vad ska jag göra? Jag spelar med.
"Har ingen aning. Jag var försvunnen i tankarna.
Du känner mig. Men jag hämtar en lykta, älskar ett mysterium."
Det enda jag vet är att svaret på gåtan inte kan vara att du inte kunde ett ord.
Jag menar D-ackordet. Jag har lärt mig tusentals D-ackord
på tusen gitarrer av tusen musikerpojkvänner.
Jag vet hur man gör D-ackordet nu, men visa igen, ljusa ängel.
Inte så. Hjälp mig med fingrarna. Hjälp mig att skapa musik.
Det är en vaksamhet.
Det är att barnsäkra, lägga ut stötfångare.
Fort, lägg ut dem. Han är nästan här.
Är allt klart? Dubbelkolla. Han är nästan här.
Det måste vara säkert för mannen
att tulta vidare genom sin dag
som en berusad kung,
utan att ha en aning om hur många gånger han var nära att känslomässigt förgöras
om det inte var för mitt ingripande. Röjer det här ur vägen.
Och håller uppsikt på dig.
Varenda kille jag har dejtat, träffat,
jobbat för, jobbat för mig,
allihop.
Älskar att poetisera deras brister. Jag gör det utan ansträngning.
Att inte göra samma sak för mig, bara den här gången.
Att inte återgälda tjänsten,
att inte se det vackra i den bitiga avsugningen
när det är knappt fördolt.
Det här är inte ens svårt. Att inte romantisera nåt
lika lätt att romantisera som en bitig avsugning.
Har ni ingen poetisk ådra, herrn?
Har ni ingen aning om vad som gör nåt här i livet bra?
Jag ville försvara mig själv,
men sen mindes jag att med varenda ord man yttrar
förlorar man makt. Bäst försvar är att säga ingenting.
Det har aldrig varit min styrka.
Min styrka har snarare varit att jag redan har pratat ett tag,
så jag kan lika gärna fortsätta för att försöka få det rätt.
Modet, fräckheten att erbjuda nåt sånt. Liten förtjänst.
Jag säger till honom: "Du har rätt.
Du har rätt."
Jag ger en bitig avsugning.
Och det är med flit.
Ja.
Tänder gör avsugningen till en avsugning.
Ja.
Eftersom tänder…
Tänder gör avsugningen till en avsugning, för tänder betyder att du är i munnen.
Tänder är en påminnelse om att du är i munnen.
Vad är ens min mun om den inte har tänder?
Bara ytterligare ett perfekt hål.
Bara en större version av hål vi redan har.
Ytterligare ett anus, ännu en vagina, ännu en inoljad klyfta.
Bara ett annat sätt att mjukt omsluta en kuk
så att den kan känna okomplicerad njutning igen.
Det är inte meningsfullt i fråga om hur en avsugning kan vara.
Avsugningen handlar om nåt mer,
och det är tänderna. Det är tänderna som gör det.
Tänderna i avsugningen är som kärnorna i vattenmelonen.
Tillfredsställelsen blir inte helt fulländad.
Tänderna i avsugningen är sanden som irriterar ostronet
som gör pärlan.
De är havssaltet i karamellen.
Minns ni 2012, när de tyckte att det borde finnas i allt?
Karamellfolket insåg att vi hade blivit för vana vid smaken.
Vi behöver en påminnelse i varje tugga.
Nåt som säger: "Sötma är inte garanterat här i livet."
Avsugningen är i grunden en bristfällig utsikt.
Det är ett vacklande mänskligt spektakel. Det är nästan en dålig idé.
Funkar nästan inte, men sättet man får det att funka
är det som får det att funka. Det är rörande.
Det är som plastfiguren i flingpaketet, killen som du kastar mot väggen.
Han klamrar sig fast, men misslyckas, försöker och misslyckas
och under sina försök ser det ut som han kryper.
Det är därför vi älskar honom. Det är därför vi rafsar igenom sädeskornen
innan vi har förtjänat honom genom äta upp flingorna.
Avsugningen berör mig på samma sätt.
Men allra minst, obestridligen allra minst
sätter tänderna under avsugningen färg på tillvaron.
Den sort som engelskläraren lovade oss skulle belysa det universella
genom det enskilda.
De är plommonen i frysfacket, det är mina poppande "P"
i mikrofonen som mäter ut mitt liv. Och kaffeskedar, imma på fönsterrutan.
Garbos selleri, cellofan.
Zuzus rosenblad.
Tänderna i avsugningen är Zuzus rosenblad.
De betyder att du lever och lever ditt eget liv.
Nu förstår du. Du ser att det är ett underbart liv.
Du inser att du är stans rikaste man.
Tänderna i avsugningen höjer insatsen.
De skickar en Susan mot hennes potentiella död.
Tänderna medför en tro och ett begär,
de medför ben till ett benfritt område,
till den benfria ballen. Tungan skall förtvina.
Penisen skall förtvina. Men tänderna…
…de förblir.
Tänderna för med sig århundradena.
En avsugning utan tänder är den lilla människans trollkonst.
Tänderna ser till att avsugningen blir lidande.
Ingen befängd konsekvens.
Inte en tandfri avsugning. Det skulle vara för bra, för passande.
En rund plugg i ett runt hål,
så att en själv och en annan kan känna att vi blir ett. Nej.
Vad är det roliga med att vara ett?
Låt oss vara två. Låt oss känna gränserna mellan oss
så att vi har nånting att tänja.
Förstår du inte?
Våra tandrader är Romeos steniga mur.
De ger kärleken vingar, något att ha eller sväva med.
Därför måste vi torka av läppbalsamet.
Dra upp läpparna över våra tänder och låt våra tänder slå i.
Låt dem vidröra.
Slår de inte i gör vi det själva för att göra en poäng.
Tänk på spöket eller orben. Om de fick en mun igen i några minuter
skulle de inte fila ner sina tänder för att vara en bättre försegling
för din kuk. Nej.
Ingen gudinna skulle anta mänsklig form om det inte fanns en märklig skönhet
i formens olika begränsningar.
Nej, jag sög inte av dig utan vidare.
Nej, det var ett besök. Darra av vördnad, bitch.
Och självklart…
Jag blir så klart inte förödmjukad när jag går ner på knä.
Inte under dig, utan genom dig och förbi dig och före våra liv
i ödmjuk vördnad för denna märkliga mänskliga tragedi.
Ditt bihang, en liten tapp
som jag dricker universum genom.
Din kropp, några klumpiga fraser som illa uttrycker själens prakt.
Ändå godtar jag det och för att fullständigt förstå
löses jag omedelbart upp och vill ha tid i en kropp
precis som jag vill ha tid som spöke.
Lärdomen är inte… Jag vill göra… Det finns ingen lärdom.
Mitt mål är att underhålla. Jag är trots allt en nattklubbsstjärna.
Lärdomen är inte huruvida det var. Spara era avsugningar till de
kapabla att uppskatta den andliga tomheten.
Nej! Det skulle göra min berättelse till en varning, och det vill jag inte.
Nej, tänk på min värdighet. Nej.
Må vi skänka bort våra avsugningar. Må vi ej ångra en enda.
Må vi vara ett överflöd av det goda.
Måtte våra missförstådda avsugningar behålla sin avsedda värdighet.
Må vi vara ett överflöd av det goda,
som havet.
Tillåt mig en sista metafor.
Må vi vara som havet.
Slår havet bara in mot bildade mäns fötter,
män som vet att de kan uppskatta… "Hej!" …och artikulera dess ära.
Nej, havet slår generöst in mot både dårar och veklingars fötter.
Och det är inte förminskat. Det förblir havet.
Ursäkta. Går jag för långt?
Ja, det gör jag, varför ska man annars ens försöka?
Han visste inte.
Han tyckte att mitt argument hade hål. Ni kanske också tycker det.
Jag hoppas ni gör det, för vet ni inte att jag vet det?
Jag gjorde hålen med flit,
för hålen i mitt argument är som tänderna i avsugningen.
Kan ni fatta? På nåt sätt vinner jag igen.
Och så här ska jag kröna mig själv, bestämma reglerna, erövra tronen,
men den sanna höjdpunkten i mitt styre
skall vara dess bräckliga… Skit samma.
Jag är drottningen av avsugningar.
Undertexter: Ida Ströberg