Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Дякую. Попри…
Попри теплий прийом, шлях сюди був пекельним.
Шлях від лаштунків до мікрофона завжди такий.
Важкий.
Чесно кажучи, мені він нагадує
шлях,
знаєте,
від чийогось обличчя
вниз по тулубу,
до тазу,
щоб зробити мінет.
Бо в обох випадках усі знають,
що ти збираєшся робити.
Але ти поки що нічого не робиш.
Це питання висить у повітрі всю дорогу.
«Вона зможе?
Чи зробить вона те, заради чого ми тут зібралися, добре чи погано?»
І: «Боже, ця невизначеність, слабкість».
Тобто…
Ви це відчуваєте?
Сьогодні я багато говоритиму про мінет.
«Це навіть нудно», — пише один ранній критик.
Я постараюся зробити це так,
щоб ми всі зберегли свою гідність.
Не страшно, якщо ви тут з батьками, братами чи сестрами.
Я дуже зважаю на гідність.
Я, наприклад, кажу не «по-собачому»,
а «як пес».
Гадаю, ця поза заслуговує на поважний термін.
Гадаю, це одна з найблагородніших поз.
Пози, де ви дивитеся в очі коханій людині,
нібито стаючи одним цілим, чи щось таке незріле,
мене не вражають.
Позиція «як пес», по-моєму, представляє більш зріле кохання,
де пара дивиться в майбутнє разом.
Не варто сумувати, що я не дивлюся на нього, що не дивлюся йому в очі.
Ми як двоє першопрохідців, що рухаються на захід.
Я стежу за горизонтом, бо настали важкі часи.
Я сильна жінка.
Я знаю, що мене трахають ззаду. Я відчуваю його на сідницях.
Але я підставляю обличчя вітру та йду далі, я витримаю цю ніч,
бо від цього залежить майбутнє нашої нації.
Чи щось таке.
Мені властива поетична чутливість, про яку я попереджаю глядачів
на початку виступу. Знаю, іноді це важко.
Не можу втриматися.
Так, я писала вірші в коледжі.
Як і багато хто, я це покинула. Мені набридло.
Я втомилася від постійного зачарування.
Стільки годин, проведених калачиком на підвіконнях,
судоми у м'язах, сухість в очах
від цього подиву.
Щовечора бачити Місяць ніби вперше.
Я просто хотіла звикнути до Місяця.
Я хотіла сприймати місячне світло як належне, як інші дівчата.
Думаю, ви вже скористалися нагодою
й оцінили мою фізичну форму.
Це ваше право.
Я виходжу на сцену, ви дивитеся, все чесно.
Але це жах для такої інтелектуалки, як я.
Важко бути втіленням, якщо чесно.
Я живу ідеями певного рівня, і для мене
все є низьким від підборіддя аж до низу.
Не знаю, як це пояснити. «Кінцівки і тулуб, ось вона».
Усе це так банально.
Жіноче тіло, всі мої форми,
цей мішок сексуальної картоплі,
цицьки й дупа, з якими не можна нікуди піти без пояснення.
«Навіщо ти їх винесла, якщо всім не вистачить?»
Я не можу залишити їх удома. Сьогодні картоплі не буде.
Так.
Я люблю ходити по сцені, бо я вас знаю, люди.
Якщо я довго стоятиму на місці, ви побачите те, що вам подобається,
зробите собі снепшот у голові. Хтозна, що ви з ним робитимете далі?
Я краще…
Краще я рухатимусь і буду розпливчастою. Дуже дякую.
Ви зробите уявний снепшот, а це буде сіра пляма.
Інстинкт самозбереження.
Я нетерпляче цього чекаю. Я хочу покинути це тіло,
цю плоть, після смерті й залишитися привидом.
Я дуже хочу стати привидом,
уявляю себе в ролі привида,
моє тіло — тренувальні колеса, я їх зніму й буду вільною.
Не дуже вільною. Щоб стати привидом,
треба пожити, тож я зроблю все, що треба.
Залишу після себе незавершені справи тощо.
Останнім часом я надто заглиблююся в медитацію.
Я часто почуваюся так,
ніби я вже померла й вийшла за межі свого тіла,
розчинилася у вічності.
Я цього не хочу. Я хочу затриматися.
Я хочу затриматися й побути собою.
Я хочу бути привидом у будинку.
Знаю, можливо, це химерна мрія, неоригінальна,
але вона моя.
Уявіть, як воно — щоночі
просто дивитися телевізор позаду когось, хто дивиться телевізор.
Підкорятися їхньому вибору програм.
Це була б медитація сама по собі,
покора, яка мені потрібна.
Я хочу бути привидом, але сильним,
міцним привидом, без розмиття по краях.
Я хочу, щоб кінчики пальців були повністю рухомими.
Непрозорість повинна бути мінімум 75%.
Максимум 85. Щоб було зрозуміло, що я привид.
Інакше який у цьому сенс?
Перш за все, я хочу переконатися, що не стану
кулястою фігурою,
кулястим персонажем, бо вони соромлять спільноту привидів.
Є такий погляд.
Не знаю, чи ви вдома дивитеся так багато
програм про паранормальні явища, як я.
Я їх часто дивлюся. Я вчуся все життя.
Але якщо ви не знаєте, кулі —
це маленькі прозорі кола світла,
які іноді з'являються на фото, і хтось каже:
«Прабабуся таки прийшла на весілля».
Це добре. Дуже приємно.
Але люди грубо ставляться до куль.
Якщо ви намагаєтеся поговорити про кулю серйозно,
вас одразу перебивають. Просто зацитькують.
Це так грубо.
Уявіть, якби ви були прабабусею і зробили це.
Ви змогли зібратися з силами в потойбіччі
і хоч якось з'явитися перед своєю родиною.
Маленьке коло — це вже непогано.
Хтось із вас кудись потрапляв у будь-якому вигляді
за допомогою лише свідомості?
Я — точно ні.
Це одна з основних форм.
А тебе відганяє, заперечує твоє існування
якийсь трохи скептичний правнук.
Зі мною такого не буде.
Ні, всі зрозуміють, хто це. «Привіт, Джонні, це я».
Річ не в цьому.
Ну, хіба що ви наполягаєте, так?
Ні, річ у тім, що я хочу звільнитися від свого тіла, плоті,
її потреб, бажань
і всього, що викликає в мене огиду.
Я та, кого зазвичай називають гетеросексуальною жінкою,
і ні, я не горда.
Це явне приниження в наш час.
Я знаю, що ви думаєте. Вона хоч щось читає?
Так, я читаю, але що вдієш,
якщо я просто дівчина з хвостиком,
яку цікавить цей банальний стрижень?
Не можу повірити, що це сталося зі мною.
Звичайний циліндр, знайома всім трубка,
зовсім нецікавий предмет.
Я уникаю слова «пеніс», і тепер я його сказала.
Мені стало краще? Ні, не стало.
Я не люблю це слово, мало хто любить.
Вам я б краще сказала «член».
Багато хто з радістю почує це слово, як-то мої хлопці.
«Член» — чудове слово, в якому є певна гідність.
Треба покрутити його на язиці біля горла,
і він приземлиться.
Він приземляється на приголосний.
«Пеніс» вислизає з рота.
«Пеніс». «Вибач. Ти щось сказала?»
«Я вже не знаю».
«Я згадала це слово, і щось сталося».
Багато хто каже: «Я не використовую слово "пеніс" у сексуальному контексті,
воно клінічне».
Я не чую голосу клініциста в цьому слові.
Не думаю, що пеніс — це медичне слово.
Гадаю, проблема зі словом «пеніс»
полягає в його ніжній емоційності.
Я думаю, що слово «пеніс»
не використовують через точність.
Пеніс.
Звучить як м'яке серцебиття.
Пе-ніс. Пе-ніс. Напевно, у цьому проблема.
Гадаю, проблема в самих складах.
Навряд чи питання в тому, як інакше назвати троянду.
Ні, проблема у складі «пе».
Пе. Пе-не. Пе-пе.
З цього давно кепкують, і заслужено.
Але, як на мене, справжній склад-катастрофа —
це «ніс».
Уявляєте, він завжди був у цьому слові?
«Ніс». Тому ніхто не говорить про цей склад.
Тому ніхто не каже: «Покажи мені той ніс.
Ви ще побачите цей ніс».
Ніс-ніс? З цього навіть не жартують.
Надто чутливо. З цим нічого не вдієш.
Ні, «член» — це точно…
«Член…»
«Член» — це сексуальне слово.
Розумієте? Але є проблема.
От у чому проблема зі словом «член».
Воно певною мірою стає несексуальним. Коли я називаю пеніс членом,
я не кажу прямо й відверто.
Я кажу те, що, на мою думку, він хоче почути.
Мене турбують почуття пеніса.
Я пестую маленьке его пеніса.
Я потураю пенісу.
Коли я називаю пеніс членом, я його не принижую.
Це не просто член, а Член. Хто член? Ти член.
Коли я називаю пеніс членом, я йому потураю.
Як я можу потурати маленькому племіннику чи сину друга.
Знаєте, комусь, хто нижчий за мене.
Людина, яку я люблю, і маленький хлопець унизу.
Називаючи пеніс членом, я ставлюся до нього як до малого племінника.
Він забіг на кухню, де розмовляють дорослі,
у маленькій масці монстра абощо,
ми бачимо його і, типу: «Вибач…»
І знову до розмови.
Бо він нас не налякав.
Його маленька хитрість не вдалася.
А ви чуєте його кроки…
Він повертається, тепер усе швидше. «А!» Знову до справи. Жодних трюків,
але він отримав нагороду.
Ти любиш племінника? Авжеж.
Але чи поважаєш ти його?
Не думаю.
Ні, справжня повага до племінника — це не: «А!»
Справжня повага до племінника — це: «Що? Ні, ти мене не налякав,
але я вірю, що можеш.
Спробуй ще раз».
Як на мене, з пенісом те саме. Справжня повага до пеніса —
це не «Хто член? Ти член».
Справжня повага до пеніса — сказати: «Пеніс».
Якщо пеніса достатньо,
то слова «пеніс» має вистачити.
Якщо пеніс має шанс бути сексуальним, то слово «пеніс» теж має цей шанс.
Теоретично цього достатньо. Знаєте?
Теоретично цього достатньо.
Можливо, я фанатка, бо приходжу до нього знову й знову,
з вражаючою регулярністю,
як миша до церкви в понеділок у пошуку вафельних крихт. Це я.
Принюхуюся, сподіваючись відчути смак божественного.
Тож якщо пеніс — не довбаний член,
перед яким треба прикидатися,
я все одно приходжу. Я все одно фанатка.
То навіщо я приходжу?
Що для мене пеніс? Яка його природа?
Ну,
він ніжний.
Він чуйний. Знаєте…
Він встає за певних умов.
Тому я вважаю, що він має душу художника.
Він бачить те, що його інтригує, і…
Він сповнюється натхнення.
Як на мене, це наповнення.
Як на мене, це наповнення, а не ерекція.
Гадаю, «ерекція» — надто архітектурний термін для цього.
У цю будівлю не варто заходити, там небезпечно. Вона не відповідає нормам.
І на відміну від будівлі, він не руйнується, а опадає.
Він усихає.
Пеніс розквітає, в'яне і знову розквітає.
Ця вічна квітка тягнеться туди, де її пестять,
ніби зігріта сонцем.
Він рухається. Це романтична постать,
смілива романтична постать.
Він збирає сили, щоб віддалитися
від решти тіла. Це його благання.
«Люби мене.
Торкнися мене, будь ласка.
Торкнися мене.
Я торкаюся тебе, ти торкаєшся мене.
Швидше, у мене лише хвилина».
А ще кажуть, що вульва — це квітка.
Вульва — це троянда, пелюстки троянди.
Дякую за такі порівняння.
Це значить, що вульва красива, і я згодна.
Але якби мені подарували букет троянд і одна з них була схожа на мою вульву,
я б сказала: «Хтось наступив на троянду».
Вона випала з букета, на неї наступили.
Потім доказів спробували позбутися, запхавши їх у щілину в стіні.
Вона там повністю не поміститься, так? Ні.
І чому пелюстки такі товсті?
Ні, вульва прекрасна,
але їй потрібен поетичніший опис.
Дозвольте мені. Я спробую.
Для мене вульва, моя вульва, мабуть,
така ж гарна, як пошарпаний прапор.
Його потерті краї розповідають про те, як ідеали зустрілися з реальністю.
Для мене вульва може бути такою ж гарною, як бургер.
Бургер з усіма спеціальними додатками,
загорнутий у м'ятий жирний пергамент,
потім його ріжуть… Мені подобається, як його спершу загортають, потім розрізають.
А потім…
І тоді видно шари, різні текстури, стиснуті разом.
І так, є загроза розливу. Є ризик, що він раптом розвалиться.
Але він тримається.
Вульва — це бургер, який тримається.
Пеніс — це квітка.
Гадаю, пеніс — ікона жіночності, якщо можна так сказати.
Принаймні це найжіночніше, що є
на тілі мого хлопця.
Якби мій хлопець вийшов з душу
і сказав: «Знайди маленьку жінку на цьому чоловікові».
Це була б дивна гра, але в мене є відповідь.
Це не плече.
Я б сказала: «Бачу. Вона тут. С'юзан». Ім'я С'юзан одразу спало б мені на думку.
Його пеніс — С'юзан, якщо подумати, для мене вони всі С'юзан.
Вони С'юзан, Джеральдін, Ванесси.
Я кажу, що пеніс — це маленька жінка?
Ну, якщо ви чоловік, якому це не подобається,
то так, я саме про це й кажу.
Але ні, це більше схоже на грубі стереотипи про жінок.
Ці описи пеніса були точні.
Описуючи жінок несправедливо, ви, мабуть, ідеально опишете пеніс.
Вони такі чутливі. Завжди на щось реагують.
Вони нужденні, вони дошкуляють, тицяють вас уночі.
«Гей. Ти не спиш?»
«Я не сплю. Гадаю, ми обоє не спимо».
Пеніс чутливий. Пеніс — зануда.
Пеніс — королева драми.
Справжня королева драми. Ось він душа компанії,
а наступної миті скуксився і впав на диван,
тобто на внутрішню частину стегна, чекаючи, що хтось помітить,
що вона засмучена.
Не можна на неї сердитися, вона не влаштувала сцену, а пішла.
Я не кривлюся. У мене таке обличчя.
Це обличчя, з яким ти одружився.
Оргазм пеніса має якийсь істеричний відтінок,
у старомодному фрейдистському розумінні початку ХХ століття.
Це справжня невротична істерика.
Оргазм — щось на кшталт раптового одкровення,
огидного зізнання: «Я вбила батька».
Як Ебіґейл на суді у «Суворому випробуванні».
Я бачила Ґуді Осборна з дияволом!
І тепер усі мають жити з цим.
Прямо як моя мама на сімейному зібранні.
Хоче щось сказати, але розуміє, що не можна.
Намагається це придушити, але єдине полегшення — виговоритися.
Я бачу, як вона йде до мене.
«Тобі сумно, що в тебе немає дітей?» І я вся…
Їй краще, і це добре.
Щороку я дарую їй на Різдво щоденник, але той щоденник — я.
Нічого.
Не страшно.
Але ні, гадаю, мій оргазм так на тебе не впливає.
Мій оргазм більш самовідданий, героїчний,
відверто мілітаристський.
Мій оргазм такий: «Друзі, біжіть!
Я кинуся на гранату й накрию її своїм тілом».
А потім, у найвибуховіші моменти насолоди,
вагінальний комплекс вульви не вибухає.
Знаєте, він тримається.
Тримається. Він є втіленням мужності.
Ідеальний стоїк, він просто пульсує.
Виконує ізометричну роботу, стриманий і сильний.
Вікінг біля дерева після битви.
Пульсує в тихому ритмі бойових барабанів.
Ні, пеніс фізично вразливіший,
ніж усі частини промежини, які ми бачили.
Тому я не можу зрозуміти, чому він не втягується повністю в тіло
після того, як закінчив те, що робить.
Я завжди думаю: «Чекай. Чому я тебе бачу?
Ти слабкий. Тобі треба додому.
Тут небезпечно бути в цій формі, тобі треба відступити.
Будь ласка, відступи».
Іноді я думаю, що це лялька на виставі.
Виходить і робить своє.
Та коли роль цієї ляльки закінчується, вона не ховається у театрі.
Вона помирає на сцені
й висить там мертва, лякаючи дітей,
поки вистава триває.
Ти кажеш: «Здається, ми більше не повинні
бачити цього персонажа».
І ти сподіваєшся, що хтось його сховає.
Чи інші маріонетки включать його смерть у розповідь.
Вразливість пеніса — це те, про що я давно знаю.
Десь років з 11, коли почала читати журнали
з заголовками на обкладинці: «Як догодити чоловікові».
Про це писали щомісяця. Я гортала статтю,
дивлячись, чи там щось нове.
І все зводилося до списку інструкцій,
як не травмувати ніжний пеніс.
Знаєте?
Я пам'ятаю, що треба бути обережною з кінчиком.
Він дуже чутливий.
Немає вразливішої частини тіла, ніж кінчик пеніса.
Типу: «О боже.
Мабуть, він дуже чутливий,
і це перше, що я маю пам'ятати».
Мені треба бути обережною, бо це найчутливіша частина?
Хіба не варто сховати цей скарб десь далеко в замку?
Я думаю: «Гаразд, коли я оминула чутливий кінчик,
зможу розслабитися зі стрижнем».
«Стрижень» звучить міцно, але ні, там було попередження,
що нижній бік стрижня тонкий і ніжний.
Намастити його кремом для зони навколо очей найслабшим пальцем?
Намастити й постукати.
А потім яйця, легендарні яйця.
Нескінченна міфологія про яйця, про те, як усе може піти не так
з твоєї вини. Легенда про сині яйця, звісно.
У різних культурах вона відрізняється, але суть завжди одна.
Якщо ти є причиною ерекції,
ти мусиш відповідати за ту ерекцію.
Годинник цокає, і дуже скоро ці яйця
посиніють, і незрозуміло, що буде після цього.
Ясно лише, що тепер ти відьма.
Ти відьма, яка робить маленькі яйця синіми.
Це ніколи не було для мене сексуальною загрозою.
Сині яйця.
Типу: «Хтось має швидко щось зробити,
наприклад, подрочити мені, бо інакше там болітиме».
Це перетворює тебе на малюка, а мене — на сексуальну маму,
я мушу дбати, щоб ти раптом не захворів,
бо дитина має бути під наглядом.
Ні, думаю, мене відштовхує безпорадність синіх яєць.
Відмова справляти потребу. Якщо в мене повний сечовий міхур,
я не скаржуся: «Чому мене ніхто не вдарить по низу живота,
щоб сеча вийшла?»
Я піду і справлю потребу.
Але сині яйця — це типу…
«Ні!
Я цього не зроблю. Ні.
Ні!» Це якось занадто.
«Ні, я не… Ні, тільки мама.
Тільки мама відригне мій член».
Це відрижка члена.
Якщо яйця справді синіють, це схоже на відригування.
Знаєте, я іноді зловживаю метафорами,
бо люблю їх.
Але ця ідеальна.
Змалку нас соромлять за те, що ми маємо повний рот зубів.
«Не заходь у кімнату, де є пеніс. Це небезпечно
для пеніса. Навіщо ти ризикуєш пенісом?
Зубате чудовисько».
Яка ідея, який план? Спробуєш зробити комусь зубастий мінет?
Такий задум?
«Зубастий мінет», ще одна казка братів Грімм.
І важлива тема для мене у старших класах.
Вперше я справді зрозуміла,
що мої зуби потенційно небезпечні для пеніса,
у 12 років, в гостях у найкращої подруги.
Нам з подругою було по 12 років,
її старшій сестрі 16, найкращій подрузі старшої сестри 16.
Тож вони були значно вищими за нас, «Нагорі та збоку»,
а я завжди думала, що там, нагорі,
можна отримати серйозну інформацію.
Бо на своєму рівні я вже все знаю. Усе збоку отримано згори.
«Нагорі та збоку» — це діагональ.
Ви думаєте: «Слава богу, я сьогодні тут. Це не повинно бути так».
Вона ніби знала, що її завдання — навчати,
бо раптом сказала нам:
«Дівчата, я навчу вас робити мінет,
бо вам це знадобиться, а я королева мінету».
Вона просто це сказала.
Вона дістала з холодильника огірок і загорнула його в целофан
з поваги до вечері, що я оцінила,
і почала показувати на огірку.
Я не знаю, хто може навчитися з демонстрації
на будь-яку тему, мені це нічого не дає.
Я дивлюся, як учитель малювання малює і думаю: «Бачу, що ти вчитель.
Ти добре малюєш.
А тепер перейдемо до наших полотен і почнемо соромитися».
Розумієте?
Вона показує на огірку, а я зациклилася на її словах.
«Королева мінету». Навіть більше на тому, як вона це сказала,
бо вона це сказала та облишила цю тему.
Вона не скривилася, щоб показати,
що вона жартує й перебільшує.
Ні, вона просто сказала і почала демонстрацію з усією серйозністю,
а в мене були питання, яких я, звісно, не ставила.
По-перше: «На чию думку?»
Але про це я не питала.
Я навіть не кліпнула, коли вона сказала «королева мінету»,
бо це і є ввічливе ставлення до хороших людей.
Якщо вони роблять неможливе?
Кажуть щось про себе з упевненістю?
І нехай. Тобто я просто…
І не треба поводитися так, ніби ви їм вірите, але й показувати,
що не вірите. Наприклад, кліпати очима.
Ні, дивіться в очі, ніби ви їм вірите.
Це майже неможливо.
Я іноді називаю своє ім'я і кажу:
«Я правильно зрозуміла?»
Упевненість необхідна, щоб сказати щось подібне.
Оце так думка про себе.
І це вразило та збентежило мене.
У цьому житті я завжди схилялася до чогось,
схожого на розважливий сумнів,
замість потенційно дурної самовпевненості.
Впевненість у собі — це добре.
Так, але це ризиковано.
Я боюся, що самовпевненість
перетворить мене, так би мовити, на Двох дуреп.
Якщо я подобаюся собі, мені приємно.
А якщо я помиляюся?
Якщо я і ще я, ці дві дурепи,
хвалять одна одну: «Ми найкращі. Ніхто не схожий на нас.
Ми чудові».
Я думаю, що безпечніше стояти у вбиральні біля дзеркала,
дивитися на людину в дзеркалі й ображати її.
Казати: «Ти дурна». Тоді якщо ти дурна,
то принаймні можеш побачити дурну у дзеркалі.
І тоді я і ще я — не просто дві дурепи.
Я дурепа й та, хто знає, що вона дурепа.
Я дурепа й та, хто перепрошує за це.
Тоді мій дует має 50% гідності.
Розумієте? Якщо розділитися надвоє й ненавидіти себе,
ви матимете принаймні 50% гідності,
а не ризикуватимете нуль проти ста.
Бачите, яка бездоганна математика ненависті до себе?
Але, самопроголошена королево мінету,
я погоджуся.
Самопроголошена королева мінету
сказала кілька речей, які запам'яталися мені надовго.
Перше — коментар між іншим.
Вона каже: «Можете погратися з яйцями, якщо хочете».
А потім не згадувала про це.
«Якщо хочете».
Можете погратися з яйцями, якщо хочете. Я досі про це думаю.
Ніби вам захочеться погратися з яйцями,
але ви не знаєте, чи можна, і вона хотіла сказати,
що це як іграшки в кабінеті педіатра.
Так, вони лежать там для тебе.
Якби вона сказала «полоскочіть яйця»,
я б знала, що робити, це певна дія. Але як гратися?
Гратися з чимось?
Це інтуїтивний, механічний вчинок.
Як привнести справжній дух гри
в яйця?
Якби в моїй грі яйцями було щось банальне,
я б не змогла з цим жити.
Ні! Трохи винахідливості.
Ні, мені в житті потрібна щирість.
Це принцип, якого я дотримувалася з дитинства.
Я була найщирішим немовлям у палаті.
Там усі старалися показати себе.
Усі ці діти. «Дивіться, я немовля».
Не я. Я просто жила.
Щиро чи ніяк: я завжди дотримуюся цього принципу.
Я можу наводити нескінченні приклади того, як я обираю щирість,
коли інші цього не роблять.
Я наведу вам один приклад з дитинства, можливо, ви впізнаєте себе.
Нас змушували грати у гру
на фізкультурі, де треба завмирати.
Треба завмерти в останній позі, інакше вилетиш.
Ось як я щиро граю в цю гру.
Я танцюватиму кілька секунд, а ви скажіть: «Завмри».
Дякую. Гаразд. Тільки ви, будь ласка.
Ось як я граю в цю гру.
Завмри!
Це я щиро завмерла.
Ви бачили, як я робила все можливе, щоб завмерти в цій позі.
Іноді… Знаю, це було не дуже цікаво.
Іноді я бачила, як інші діти робили так.
Зробіть це ще раз. Дякую.
Завмри.
Такі діти викликають у мене огиду.
Це зовсім не щиро.
Ні, це не завмирання.
Ти не завмер в останній позі.
Аж ніяк.
По-перше, де були ті рухи під час танцювальної частини?
Ніде.
Тільки тепер, коли ми повинні витримувати нудну щиру паузу,
тепер ти крутий? Я цього не люблю.
Я цього не люблю. Я свідчитиму про це до кінця життя.
Я розповім усім, хто слухає.
Я кажу це, щоб ви знали й розуміли,
що я дотримуюся того самого жорстокого стандарту щирості.
Тож я питаю себе:
«Як мені гратися з яйцями щиро?»
Я б знала, що робити, якби мала два мандарини в пакеті
та стояла б на автобусній зупинці.
Я робила б так.
Так, я б навіть не думала про це.
Я грала б цілком несвідомо.
Мабуть, за годинниковою стрілкою.
Не тому, що я це планувала, просто так.
Я досягаю моменту, коли відчувається зростання енергії. І я…
Думаєш, ми влаштуємо ще одну революцію? Давай.
Так.
Я знаю, що час настав.
Потім я покручу їх назад, ніби так і було треба.
Зростання неймовірних відчуттів проти годинникової стрілки.
Але я не робитиму цього з яйцями.
Я б їх навіть не крутила. Хоча, мабуть, ти б здогадався, чого я хочу, але…
Навряд чи цей імпульс лише моя вина.
По-моєму, анатомія яєць сама по собі кидає нам виклик.
Я вважаю, що ніжка, на якій висить мошонка,
достатньо довга
для того, щоб виникло питання,
чи можна її повністю розвернути.
Щоб яйця хоч раз зробили повний оберт.
Ні, я не знаю, як грати.
Я не знаю, як гратися з яйцями.
Дехто скаже, що я забагато думаю. Я так не вважаю.
Але я не хочу, щоб було схоже, ніби я боюся торкнутися яєць.
Знаєте, що я роблю
з яйцями протягом усього свого життя? Нічого особливого.
Я підіймаю їх на два см.
Це незначний підйом,
не дуже сексуальний, але не сердься на мене, я допомагаю.
Я допомагаю мошонці
відпочити від сили тяжіння на кілька секунд.
І якщо це нічого не варте, то я вже й не знаю.
Але це якось слабко.
Я почуваюся як стажистка, яка набиває собі ціну.
Хоча її ні про що не просили, жахливе відчуття.
Ти хочеш допомогти, але нема можливості.
Так само дивно я почуваюся,
коли хочу допомогти групі людей перенести щось важке,
як-от стіл для пікніка.
Я підійшла на хвилину пізніше. Вага вже розподілена
між іншими носіями.
Я просто біжу поруч.
Я не несу ніякої ваги, не можу її взяти.
Найгірше — це жарти. «Сьогодні я легко відбулася.
Впевнена, що ви самі впораєтеся».
Ні, я не братиму в цьому участі.
Якщо це станеться зі мною, якщо потраплю в таку ситуацію, я відійду.
Я скажу: «Дякую, але я не житиму в цій брехні».
Так само з яйцями.
Мене засмучує слабкість цього жесту,
я обережно їх опускаю й прибираю руку,
от що я роблю вже деякий час.
Друге, що сказала королева мінету,
мабуть, то була її загальна філософія,
бо так вона закінчила урок,
сказавши: «Я просто хочу, щоб ви знали:
коли справа доходить до мінету,
ви точно не помилитеся,
бо ваш партнер просто радий бути поруч».
Хіба не чудово?
Я була в захваті.
Як на мене, це було логічно. Тобто: «Техніка не важлива.
Головне — настрій». Це мене заспокоїло.
Потім вона сказала: «Якщо тільки не відкусиш йому член».
Я кажу: «Гм.
Перш ніж ми перейдемо до іншої теми, це правда?
Я можу відкусити член?»
А вона: «Ти ніколи не відкусиш член».
А я: «Ні, я питаю, чи можу я відкусити член».
Якби я мала це на меті, чи є в мене потрібне обладнання?
Бо якщо я можу відкусити член, то, ймовірно, це станеться.
Це можливо, особливо якщо я хвилюватимуся.
Якщо я хвилюватимуся: «Не відкуси йому член. Не відкуси.
Чого ми не хочемо? Відкусити йому член. Ще раз!
Відкусити цей член».
У такому ритмі. Так я відкушу член.
Я хочу знати, чи я зможу це зробити.
Якби ви знайдете мій череп, щелепу, зуби тощо,
якби ви знайшли їх у полі через 200 років,
як думаєте, чи можна було б у важкій ситуації це використати як зброю,
а саме —
відкусити член? Питання в тому, чи можуть ці кістки…
Чи можуть ці кістки прогризти
кістку пеніса?
А вона сказала: «Ти ж знаєш, там немає кісток, так?»
І, мабуть, я це знала.
Гадаю, я знала.
Але хіба можна звинуватити дівчину, що вона на секунду забула?
Ви звинуватите дівчину, що вона забула, чи є в пенісі кістки,
хоча вживаєте термін «стояк».
«Стояк твердий, як камінь».
Коли всередині немає кісток і він не такий уже й твердий,
зовсім не як камінь.
Не як камінь.
Ні, він ніколи не був твердим, як камінь.
Твердий,
але не як камінь.
Ні.
Камені мають певні якості.
З мене поганий геолог, але не можна грати у «пеніс-ножиці-папір».
Ніхто не грає пенісом. Він не заміняє камінь.
Він не переможе ножиці, не переможе папір. Це була б гра 50 на 50, нікому не цікава.
Для мене значення слова «камінь» — те, чим можна вдарити.
«Боже! Мене вдарило каменем».
Хоч що ти робитимеш, пеніс лише лякає.
Якщо він упаде з неба, він усе одно м'який.
Камінь — це «о боже!»
А пеніс — типу…
Ні, це лише настрій.
«Відчуваєш, який у мене стояк?
Відчуваєш, який він твердий? Як камінь».
А я кажу: «Ні.
Ні, не відчуваю.
Я розумію, про що ти.
Я бачу зміну твого пеніса, про яку ти говориш,
і я рада».
Якщо він твердий, як камінь, чому мої зуби такі небезпечні для нього?
Хіба це я не маю боятися, що мій зуб трісне
через твій кам'яний стояк?
Але мій дантист у це не повірить.
Ні.
Він не кам'яний. Зробіть ласку, уявіть собі найбільш кам'яний стояк.
А тепер уявіть, що його подали в модному ресторані
з пюре з кореня селери.
З підливою, шпинатом, листям петрушки.
Відкусіть. Правда ж, це найніжніше м'ясо, яке ви куштували?
Покличте шеф-кухаря. «Воно аж упало з кістки».
Він нагадає, що там нема кісток. Це м'ясо без кісток.
Він твердий, як мішок крові.
Це еректильне тіло, схоже на сосок.
Ні, він не твердий, як камінь.
Якби в моєму черевику був камінець,
я б зупинилася на узбіччі, зняла черевика й витрусила його.
Якби в моєму черевику був крихітний твердий член,
я б просто пішла додому.
Ні. І, до речі, монумент Вашингтона не фалічний.
Він не фалічний. Ця штука простояла 175 років.
Чого ніколи не робить камінь? Він раптом не перестає бути каменем.
Хочу пояснити. Ви думаєте, я чіпляюся до слів.
Я розумію.
Стояк твердий, як камінь. Це описова фраза. Це образ.
Це художнє мовлення, може, не найкраще,
але теоретично от що це таке. Мені це не подобається, як і багатьом дівчатам.
Просто всі описи пеніса
мають зробити його схожим на член.
І це привертає увагу до дуже ніжної природи пеніса.
Кам'яний стояк, анаконда, пеніс як змія.
Його завжди порівнюють зі змією.
Пеніс не змія.
Ні, я впевнена, що змії мають гострі відчуття
і вміють ними користуватися.
Коли нападають, вони рухаються точно.
Не бувало так, щоб я не скеровувала пеніс куди треба.
І я не скаржуся. Краще, коли я його скеровую.
Мені більше подобається скеровувати.
А не так: «Давай без рук. Я знайду дорогу.
Не допомагай!
Якщо спробувати ще раз з цього місця й ракурсу?
Тепер з більшою силою».
«Ти зміг.
Ти зміг пропхатися під дивним кутом.
Ти затягнув половину мене всередину».
Ніби діставав руку з пальто й потягнув за собою рукав.
Тепер я мушу все виправити,
водночас удаючи, що я нічого не виправляю.
Намагаюся розправити шовкову підкладку й вовняну тканину назовні.
Слово «проникнення» — це занадто для того, що відбувається між мною і пенісом.
Проникають на територію ворога.
А ти гість у моєму домі.
Я запросила тебе, хочу тебе порадувати.
Ні, якщо шукати слово «проникати» у словнику
або моєму улюбленому словнику, тезаурусі.
Обожнюю тезаурус.
Мені подобається те, як різні слова стоять поруч.
Так, вони не ідеальні, але вони тут.
Народний словник, як я завжди кажу.
Перший синонім слова «проникати» — «проколювати»,
але ти нічого не проколов. Тут є коридор,
він тут уже давно.
Ти пропустив церемонію перерізання стрічки. Ми вже працюємо.
І це не великий відкритий вхід,
де можна пробігти.
Ні.
Стінки цього вагінального каналу пласкі, це правда.
Гаразд. Але стінки рукавички теж пласкі.
Коли засовуєш руку в рукавичку, не кажеш: «Я проник у рукавичку».
Ви надіваєте рукавички, не говорячи про це.
Якщо ви не любите слово «проникати», як я, є наступний варіант.
«Увійти», або, конкретніше, «увійти в когось».
«О, та мить.
Тієї миті, коли ти в мене увійшов,
мій світ змінився
і я разом з ним».
У мене ніколи не входили.
Ні, для мене це питання масштабу.
Якби моє тіло було будівлею.
Якби моє тіло було магазином, як Target,
і хтось зробив би зі мною те ж саме, що він робить у Target,
думаю, він би не пройшов повз другі скляні двері.
Навряд чи хтось сьогодні скаже, що ходив у Target.
Ні, гадаю, усі вешталися перед входом,
а двері відкривалися й закривалися,
відкривалися й закривалися без упину.
Така була проблема на паркінгу біля Target
сьогодні.
Проникни, увійди в мене.
«Вставив трубу». Я вперше почула це в коледжі.
Вставив трубу, а тією трубою був пеніс.
Ого, юначе, ти сантехнік. Ти ніколи не займався сантехнічними роботами.
Я знаю. Ти економіст за спеціальністю, і я вже давно тебе ненавиджу.
Подавися, стерво.
Подавися цим членом. Подавися цим жирним членом.
Послухаймо, як ти давишся.
Ти цього хочеш? Страху й паніки в моїх очах?
Я завжди боялася вдавитися, це один з моїх головних страхів.
Але не пенісом.
Ні, я ніколи не боялася вдавитися пенісом,
бо це не дрібна деталь, він прикріплений.
Я давлюся.
Я давлюся цим членом.
Стривайте.
Я в повній безпеці.
Смерть поруч.
Я житиму довго і щасливо, якщо дбатиму про себе
і робитиму правильний вибір.
Ніхто не робитиме глибоку горлянку з кулькою з жуйки.
Ніхто не пхатиме кульку з жуйки собі в горло.
Це реальний ризик. Ні.
Кулька з жувальної гумки несе більше загрози, ніж член. Розумієте?
Я не завжди була такою.
Не казала: «Твій член не лайно».
Ні, ти не починаєш з цього, але потім відчуваєш потребу зробити це.
Ні, раніше я боялася.
Коли я вперше спробувала зробити мінет, я облажалася.
Я відступила в останню секунду, бо усвідомила,
в чому суть проблеми, до того ж обставини були ідеальними.
Мені було 16, і в мене був хлопець, на клас старший.
Я поклала хлопця на ліжко,
наче пацієнта під анестезією,
тіло рухалося повільно, як туман.
Я поклала його на ліжко в чужій кімнаті для гостей
у відремонтованому підвалі.
Обожнюю запах нового ремонту в підвалі.
Випаровування свіжого килима. Відчуття, що сім'я має плани.
Вони закінчили підвал, що далі, тераса?
Гадки не маю, але знаю, що буде гарно.
Я поклала його на ліжко у відремонтованому підвалі.
Нагорі в когось вечірка. Чиїхось батьків немає вдома.
Стільки шарів між мною і хлопцем.
Мій дім, мої рідні батьки.
Це було майже як спробувати відсмоктати у вакуумі.
Тож я пробираюся вниз
по торсу.
І постає це питання:
«Вона зможе?»
Невизначеність, усе це. Мабуть, я рухалася надто повільно, скромно,
бракувало швидкості, імпульсу, впевненості,
і коли я дісталася туди, я все ще вагалася.
Я нічого не робила.
Просто нависала.
Було прикро, бо я хотіла це зробити.
Дехто скаже: «Ти не мала бажання цього робити,
інакше зробила б».
Ні, тобто так.
Я ніколи не нависала над картоплею фрі. Це правда.
Щойно я усвідомлю бажання,
я реалізую його, з'ївши картоплю,
але я хотіла це зробити.
Я хотіла це зробити, і це теж правда.
Знаєте, у цей період життя мене часто завозили
у книгарню Borders.
Я сиділа там годинами й читала все підряд,
у тому числі цитатники, компіляції цитат.
Я змикала коліна й швидко читала цитатники,
щоб зрозуміти мудрість віків.
Коли швидко читаєш ці книжки, у голові з'являються певні теми,
як-от: «Молодь не цінує молодість».
І я чую вас, голоси минулого. Я не така. Ні.
Я вип'ю сперму.
Я вип'ю сперму в липневій траві,
при світлі Місяця, і зроблю це, щойно зможу.
От чого вчить Borders.
Якщо ти молодий ненаситний читач, на цих сторінках так багато пристрасті.
Стільки прожитих життів, відчуття, що моє життя може бути лише однією книгою.
Я хочу почати це життя.
Але поки що я не починаю.
Чому? Бо я почуваюся самотньою перед початком цього чудового завдання.
Так? Хоча не зовсім. Я відчуваю повну підтримку
всієї команди з хокею на траві.
Бо вони привезли мене на ту вечірку,
щоб зробити той мінет.
До того я була на вечірці з усією командою,
і старші дівчата, які дружать з моїм хлопцем,
мабуть, піклувалися про нього і про мене.
Вони сказали: «Як ми розуміємо, ти йому ще не відсмоктала.
Чому? Бо ти боїшся?
Не треба боятися. Треба просто зробити це.
Просто зроби це, і все.
Три, два, один, прикидайся, поки не зробиш».
«Чудова порада, — сказала я.
Дякую.
На наступній зустрічі я просто зроблю це».
А вони: «Зроби зараз. Туди їхати п'ять хвилин.
У нас є машина. Ось пиво».
Я ледве випила чотири ковтки,
бо люблю коктейлі. Я ще цього не знала.
Вони вивели мене до машини, скандуючи: «Відсмокчи йому».
Це схоже на тиск з боку однолітків.
Я так не думала. Я вважала їхній тиск підтримкою,
бо була молодою читачкою Тоні Роббінса.
Я знала: якщо розповідати людям про свої цілі, то швидше їх досягнеш.
Ти відчуваєш відповідальність.
У шостому класі я прослухала «Книгу про владу над собою»,
усі 48 касет.
У сьомому я прочитала «Розбуди в собі велетня»,
а зараз перечитувала «Велетня» перед іспитами.
До них підготуватися неможливо,
але можна позбутися обмежувальних думок, які псують настрій
і можуть вплинути на загальні оцінки.
Капітан команди везе мене на вечірку, де гуляє мій хлопець,
дорогою намагаючись поговорити зі мною.
«Чому ти ще цього не зробила? Чому не відсмоктала йому?»
Я сказала: «Насамперед мене хвилюють зуби.
Не знаю, де їх подіти. Вони заважають.
А ти ж знаєш, там немає кісток». І вона знала.
Вона каже: «Не турбуйся про зуби. Щоб зробити мінет,
намастися від носа до губ чимось жирним:
бальзамом, вазеліном абощо,
а потім обгорни губи навколо відповідних зубів і усміхайся.
Натягни їх, щоб…
І він безпечно ковзатиме, розумієш? Усміхайся».
Дехто з вас думає: «Справді.
Дорогенька, ми знаємо, що таке мінет. Продовжуй».
Це може бути 5% з вас. Це може бути 95% з вас.
Тут немає правил.
Вона питає: «Зрозуміла?»
«Так. Дякую, ти дуже допомогла». І це була правда.
Але це було так, ніби вам вказали неправильний шлях.
Ви впевнені, що це не так,
але чекаєте, доки та людина піде,
перш ніж спитати когось іншого, бо у вас був контакт.
Тобто ви ввічливо стоїте на узбіччі…
Щось у мені, коли вона це сказала… Щось у мені сказало, що…
що…
Не може бути.
Намащена жиром лялька.
Не може мінет бути таким.
Щоб мінет взагалі існував, щоб він мав власну назву,
щоб про нього пам'ятали століттями
і щоб хтось його взагалі винайшов
спонтанно в лісі, печерна людина з великим серцем, яка відчула пристрасть.
Інші рухи не були свіжими й експресивними.
І люди імпровізували. Типу: «Що найбезумніше… Чекай!
Що найбезумніше я можу з тобою зробити?»
Вони подумали і зрозуміли.
Тепер вони знають, що робити.
Це як конверт із віконцями. Просте, але елегантне рішення.
Уявляєте собі? Розумієте, про що я?
Адреса на листі,
листа кладете в конверт. І не треба вказувати адресу,
бо є віконце.
Раніше про це не думали, але хтось придумав.
Як на мене, те саме було з мінетом. Але…
«Що найбезумніше я можу з тобою зробити?
Як висловити цю пристрасть?» І тоді вони зрозуміли.
Це був ризик, але вони спробували.
Таку геніальну ідею неможливо переоцінити.
Як на мене, якщо мінет
виник спонтанно,
він не потребує таких хитрих прийомів.
Цих лайфхаків і марнування мого бальзаму для губ з ківі.
Ні, має бути дієвий спосіб.
Внутрішня поезія. Я хотіла зробити це саме так.
Ніби я його винайшла. Ніби ще й назви немає.
Версія до друку.
Щира.
Щиро чи ніяк, пам'ятаєте?
Але я там, і я цього не роблю.
Бо я зрозуміла, в чому основна проблема.
Перші кілька митей я це робитиму погано.
Звісно, я ніколи цього не робила. Так. Але проблема не в цьому.
Проблема в тому, що тієї миті, коли я робитиму це погано,
я не зможу сказати партнеру,
що знаю, що роблю це погано.
Бо мій рот буде набитий геніталіями.
Як бачите, мінет позбавляє можливості вести оповідь.
Щось пояснити, подати контекст, пожартувати.
Немає способу сказати, що ти розумієш.
Для мене таке інформування є ключовим.
Знаєте, я не проти бути в житті блазнем,
поки можу сказати,
що теж чую дзвіночки на капелюсі.
Дзень-дзелень!
Саме так, я теж їх чую.
«Ви не повірите, я сама їх нашила. Я сама шию костюми
й подумала, що це цікаво».
Якби в мене був другий рот, у цьому сценарії я була б асом.
Було б супер. Один рот, щоб робити мінет,
а другий, щоб говорити: «Чекай.
Очевидно, це ще не мінет.
Я намагаюся знайти позицію, де… Нічого собі. Мій зуб уже ковзнув.
Очевидно, ти це відчув.
Хочу повідомити, що ми знаємо про проблему
і працюємо над її вирішенням. Ми дуже цінуємо ваше терпіння
в цей день». Але ні.
Ні, у тебе немає слів, у тебе лише тупі очі.
Лише…
Лише тупі очі людини, яка намагається зрозуміти.
Лише дурний погляд того, хто навчається на практиці.
Ненавиджу цей погляд.
Ніякої гідності, лише зосередження.
Серйозні спроби пристосуватися, щоб здивувати. Ні.
Ні. Ніякої гідності.
Немає слів. Немає гідності.
Немає слів, я не бачу виходу й не знаю, що робити.
Тож я починаю рухатися вгору по тулубу
так покірно й слабко, як можу,
повертаюся до обличчя, і я хочу щось зробити.
Команда розраховує на мене.
І Borders. Понад усе Borders. Я хочу почати це життя.
Я роблю глибокий вдих і розслабляюся, бо це важливо.
Розслабишся — і відповідь з'явиться. Так і сталося.
Я віддала йому свою цноту.
Думайте про це що хочете.
Але для мене це було геніально. Абсолютно геніально.
Бо я ніколи не цінувала свою цноту.
Чому? Я самостійна.
З тієї миті, як з'явилася на Землі.
Я цього не заслужила. Ні.
Для мене цнота завжди була грошима казино.
У мене є цнота, гадаю, треба її втратити.
Це майже як ваучер. Два ваучери в пакеті з подарунками в готелі.
«Сюди поклали два ваучери на цноту».
Це вважається важливим, але мені начхати.
Спробуймо використати їх на цьому курорті.
Я не збиралася берегти себе,
знаєте, до весілля.
«Себе» — тобто страх і дискомфорт у своєму тілі поруч із твоїм.
Для тебе, коханий.
Ні. Якби я хотіла щось подарувати коханому,
це мали б бути сексуальні навички
і впевненість у собі,
щоб ними користуватися.
Унікальний лексикон, щоб висловити моє унікальне,
але й універсальне кохання.
Але щоб здобути ці навички,
треба мати менш важливий досвід.
Саме так. Мені потрібен досвід.
Його можна накопичувати.
Тоді, як примхливий принц, що відмовляється від свого багатства,
я відкладу його для коханого на весілля,
а мій батько зробить цей дарунок від імені всієї сім'ї.
«Від нашої сім'ї вашій, не знаю, що сказати,
але знаю, що вона багато над цим працювала».
Мене не хвилювала чистота, ідея, що з кожним сексуальним досвідом
ти втрачаєш свою вартість.
Така собі модель особистості «наліпка з запахом».
Типу: «Тут маленька подряпина, там нюхали».
Це весело, звісно. Але невдовзі ким ти станеш?
Ти вицвіла полуниця в окулярах.
Ти цього хочеш?
То що ми зробимо,
переклеїмо тебе на останню сторінку разом із сестрами-шльондрами?
Ми всі пам'ятаємо, що сталося з твоєю старшою сестрою,
склянкою коктейлю на ніжках.
Ми хотіли її вигнати. Вона померла під черевиком.
На ній не лишилося клею.
Запаху теж, вона просто впала та згорнулася.
Ви колись бачили, щоб наклейка сама згорнулася?
Ні, я була готова бути сексуально активним підлітком.
І секс, теоретично кажучи, вирішував проблему.
Любите тертися одне об одного, але набридло травмуватись об шов джинсів?
Я хотіла стати сексуально активним підлітком, що жує жуйку,
мною пишалася б учителька охорони здоров'я.
І вона пишалася, я це відчувала. Я була задоволена.
Я також пам'ятаю, що відчула гордість батька мого хлопця.
Так, гадаю, син розповів батькові,
і він був радий за свого сина.
Так. Це огидно.
Може, це тому, що я не люблю
батьків хлопців як таких.
Як на мене, вони не повинні існувати.
Але особливо в школі.
Проблема не в людині, а в ролі.
Вони навіть не винні. «Привіт».
«Привіт, Жаклін, як ти? Як справи у школі?»
А я думаю: «Не дивіться на мене і не розмовляйте зі мною, сер.
Чесно, вам це не личить.
Ваш син отримав доступ до мене
завдяки власним заслугам. Ви тут ні до чого».
Не вітайтеся зі мною, не дивіться на мене.
Гадаю, для всіх буде краще,
якщо ви, почувши мою машину, підете геть.
Ідіть у свій маленький сарай і робіть те,
що ви робите у тому жахливому сараї.
Якщо я здаюся божевільною через злість на батька мого хлопця,
це тому, що він був величезним засранцем.
Він був не схожий на інших дорослих навколо мене.
Він часто коментував моє вживання слова «типу». Як поведений.
«Вибач, Жаклін. Просто коли ти говориш,
я чую лише слово "типу". Тільки на цьому я можу зосередитися. Це…»
Це все, що ви чуєте?
Це все, на чому ви зосереджуєтеся?
Тоді я стану для вас когнітивною вправою
у боротьбі з втратою розуму, сер.
Це одне й те саме слово. Заблокуйте його, вважайте білим шумом.
Вибіркове ігнорування інформації — одна з шести основних когнітивних навичок.
Ви розгадуєте кросворди.
Додайте до вправ «слухати мене»,
якщо не хочете йти в сарай, як я раніше казала.
Це було огидно,
бо він вдавав, що йому небайдуже,
типу «Ні, просто…
Ні, просто коли ти так часто вживаєш це слово,
ти розмиваєш значення тих речей, про які говориш.
Здається, що ти нерозумна».
Це смішно чути від людини,
яка жодного разу не висловила
бодай якоїсь оригінальної думки.
Його турбувала сила мого мовлення.
Ні, сер, ви нічого не зрозуміли.
Мій інтелект — річка.
Це річка, а слово «типу» — камінь,
я кидаю камені в річку, щоб побудувати греблю,
щоб течія вас не унесла і ви не потонули.
Я кажу «типу» із ввічливості до таких, як ви,
бо інакше ви б мене не витримали.
Точно.
Ви пишаєтеся сином за те, що він трахнув мене,
але я його теж трахаю, от і все.
Це не він входить у мене, а я замикаюся навколо нього.
Він не проникає в мене. Я його їм.
Я його жую і випльовую, а він цим насолоджується.
І ти б насолоджувався, свиня.
Свиня в шортах.
Я нічого не сказала його батькові, ясна річ.
Я ніколи так не вчиню з чоловіком. Уявіть його обличчя.
Він був би знищений. Він розвалився б.
Ні, ніколи.
Але його сину я ніколи не робила мінет.
Гадаю, це вже щось.
Це не провина батька.
Я не могла спробувати знову з хлопцем,
бо він бачив, як я спробувала,
а потім відступила зі страху.
Тож якби я спробувала ще раз,
було б надто очевидно, що я пробую ще раз.
Як олімпійська фігуристка, яка вчора рознервувалася.
Побачимо. Чи зможе вона сьогодні стрибнути?
Ні, забагато інформації. Я подумала, що збережу гідність,
лише зачекавши рік,
не згадуючи про невдалу спробу, а потім наприкінці літа
відправивши свого хлопця до коледжу й почавши випускний рік наново.
Саме так я зробила у випускному році.
Я знайшла нового хлопця, бо знала: щоб бути новою людиною,
мені потрібна нова людина поруч.
Тож у випускному класі я відвела свого нового хлопця
у підвал моїх батьків,
а в батьків підвал був без ремонту.
Тож усе було по-справжньому, пристрасно і правильно, розумієте?
Я вирішила зробити йому мінет у вечір нашого першого побачення,
поки він погано знає моє обличчя й не відрізняє
маску впевненості від справжньої впевненості.
Це сексуальний старт, розумієте?
Це швидкість. Це імпульс.
Це втілення духу печерної людини.
Я намагаюся вдавати, ніби не знаю, що таке одяг.
Це просто завада на шляху чистого бажання мого рота,
хоча в голові я така: «Abercrombie».
І розбіг був насправді,
бо я вийшла з-за сходів.
Я починаю. Це старий трюк.
Мінет починається за сходами, щоб партнер тебе не бачив.
Ви пишалися б мною.
Я вже йду: «А-а!»
Я бачу, що він уже повірив,
і прямо перед цим
я кажу: «Ого. Дивіться, хто не вагається.
Подивіться лише, хто не вагається».
І це було просто, не знаю чому…
І тоді, знаєте…
Я знову заціпеніла. Я не могла повірити. Я просто…
Знову. Ось чому я не довіряю стартам у житті.
Розумієте? Їх замало.
Треба бігти далі.
Тому я не довіряю впевненому виходу з-за лаштунків.
Думаю, люди заслуговують на те, щоб розслабитися на початку шоу.
«Як справи, місто?
Як справи, Нью-Йорк? Вставайте!
Я найкраща, ви в надійних руках».
Ні.
А потім ви бачите…
Потім бачите тріщину.
Ви бачте, як шоу дає тріщину й розпадається.
Краще будувати з нуля.
Я краще скажу: «Привіт». Я не заслуговую жити…
Типу: «Можна передихнути?
Дякую. Це трохи допоможе».
Не знаю, чому я думала, що розбіг мені допоможе.
Я не така.
Я людина, що підходить до краю трампліна
і, типу…
Три, два, один, а потім відступає
в останню секунду.
І цей рух набагато складніший, ніж пірнання.
«Рятувальнику, відійди, я спускаюся. Допоможи, рятувальнику».
За свій час я спустилася з тисяч драбин.
Я така.
Просто я знаю, що в житті
майже ніколи не пізно
повернути назад.
Я там.
І думаю: «Невже ми знову вагаємося?»
Який у нас план, люба?
Що ти робитимеш?
Ти збираєшся спуститися по іншому торсу?
Почекати ще рік,
щоб спробувати знову, з новою людиною в коледжі,
на незнайомій території?
Ні, ти маєш це зробити.
Ти не любиш фразу: «Просто зроби це». Знаєш що? Мені байдуже.
Байдуже, чи ти хочеш мати другий рот,
щоб розповісти про переживання. Щоб усі знали,
що я знаю про дзвіночки… Розуміння! Ро… Ні, треба знайти спосіб.
Ніцше казав, що немає іншого шляху, є лише мій шлях.
Тоді знайди шлях Ніцше.
Тоді знайди свій шлях. Я маю його знайти.
Тож я звернулася до літератури. Я…
Я тоді читала «Лоліту», уявіть собі.
Мене дуже захопив стиль Володимира Набокова.
Кого б він не захопив?
Зізнаюся, я читала її трохи напоказ.
Я читала її дуже уважно, але найбільше мені подобалося читати
біля вітрин піцерій у формі для хокею на траві.
Щоб було видно обкладинку, яка шокувала дорослих.
«Вибач. Ти любиш російську класику?»
«Сумніваюся, свині з передмістя».
Але давні побоювання залишилися.
Ні слів, ні гідності. Виглядаєш тупо, звучиш тупо,
роблячи мінет, і я кажу собі:
«Що ж, я не можу говорити.
А якщо уявити, що хтось інший говорить? Володимир Набоков?
Якщо уявити, що все це не насправді, що це…
Я лише персонаж Володимира Набокова,
тож хай яка погана буде ця спроба мінету,
під пером Набокова це все одно буде блискуче».
Хіба все життя не література?
Хіба це не текст у тексті у тексті, розумієте?
У літературі не буває погано. Буває лише цікаво.
Поганий перебіг подій — це цікаві деталі,
які роблять сюжет колоритним, і я думаю: «А якщо станеться найгірше?»
«Не переймайся».
«Якщо ти відкусиш цей член?»
А я: «Тоді ти, мабуть, живеш
у найвідомішому оповіданні в збірці.
У тому, де відкушують член».
Я кажу: «Це не насправді. Це література.
Зрештою, це лише текст.
Місячне світло. Це не найкраще. Почни з Місяця».
Місячне світло осяює член юнака.
Дівчина з каштановим волоссям з рудим відтінком, який часто не помічають,
прокладає собі шлях до простого циліндра…»
І тоді я це зробила.
Я взяла той член.
Дякую.
Знаю, дехто з вас подумав,
що це схоже на дисоціацію.
Дівчатам це не потрібно.
«Зі мною нічого не трапляється. Усе трапляється з нею. Хто вона?»
Коли в мене проблеми, я йду в невелику кімнату в своїй голові.
Вона малесенька, я дивлюся маленький телевізор.
Лише щось смішне.
Іноді екран намагається показати, що відбувається зі мною
в моєму справжньому огидному житті. Я беру пульт.
Ні, це не дисоціація.
Ні, це я й моя ідея. Це була трансцендентність его.
Є різниця,
і я взяла той член і зробила все як слід.
Не було криків болю.
У цьому ніби була якась внутрішня поезія.
Я думала, що так і має бути.
І раптом
він еякулював в мій рот, як-то кажуть.
Я проковтнула, бо читала Тоні Роббінса й не шукала легких шляхів.
Я завжди це знала.
Я завжди знала, що проковтну її, тож не переймалася.
Є легкий шлях і важкий шлях.
Я обов'язково виберу важкий шлях, щоб заробити бали.
У мене середній бал 3,7 в ускладненому курсі.
А не 4,0 у легшому курсі. Тож так.
Так, я проковтну і хай усе буде як буде,
і це був тріумф.
Це був чортів тріумф.
Я хотіла написати есе для коледжу про це,
але знала, що для них це занадто.
Вони не такі досвідчені.
Ті консультанти й декани — ніхто з них.
На відміну від вас, народ.
Але я знала, що зробила,
і пішла в коледж,
впевненою в собі.
І було цікаво, бо коледж був такий, типу, католицький.
Тут було багато незайманих хлопців-католиків у краватках,
які ходили туди-сюди,
шукаючи сексуального досвіду на вечірках.
Дуже грубо, мене не цікавить. Я пройшла практику ще у школі.
А я єврейка, тож почувалася серед них
як Філіп Рот.
Почувалася як єврейська збоченка, готова навчати.
Це прикольно, якщо ви витримаєте. Дуже рекомендую.
Але тоді я не поспішала нікому робити мінет.
Я вже це пройшла.
Ази цієї форми мистецтва я вже опанувала,
дала їй робоче визначення
і тепер думала, які нові значення можна туди привнести.
Я ставила собі серйозні питання: «Що може означати мінет?»
Чи може мінет бути любовним листом,
якщо він заснований на любові?
Мінет може бути віршем?
Моє тіло — груба, але екстатична мова.
Я слухала багато курсів філософії, всі вони були постмодерними
і надихали мене.
І коли я бачила того, хто мені сильно подобався,
картоплю фрі, так би мовити,
я робила мінет, просто робила.
Розумієте? Не одразу, але досить швидко.
Чому б і ні? Для цього я й тренувалася.
Це було легко, як їсти картоплю. Мій лексикон був готовий.
Це була моя симфонія, і вона звучала чудово.
Чи було потім розчарування? Не знаю. Я не очікувала пропозиції одружитися.
Мене б вона не шокувала.
Але я її не очікувала. Ні. Чи може мінет бути любовним листом?
Так, може. Це не означає, що тебе полюблять у відповідь,
і це нормально, ми знаємо.
Ми, художники, це знаємо.
Ми маємо право лише на працю,
а не на плоди нашої праці.
У ті часи мене більш за все бісила
порада, яку часто давали друзі.
Тоді була поширена така ідея:
«Ти сучасна дівчина, тому, звісно, розважайся,
але якщо хтось тобі подобається,
рухайся повільніше».
Не поспішай. Добро не повинно бути доступним.
Фу.
Фу, ні.
Ні, я не рухатимусь повільно.
Ця пиха вражає. Смерть наближається.
Смерть уже скоро.
Можливо, ти не переживеш цей день.
Вважай себе головним героєм серіалу
свого життя. Мого персонажа вб'ють нескоро.
Я в кожній сцені. Гадаю, в нас усе добре.
А якщо ти не головний герой? Там є інші персонажі.
Якщо ти навіть не знімаєшся? Якщо ти Стівен Танзер?
Це мій друг-актор. Великий невдаха.
Майже не має ролей.
Це найсумніша мить мого виступу.
І це не справжнє ім'я того чоловіка.
Я б так із ним не вчинила. Я б ніколи…
Але це навіть гірше.
Я щоразу вигадую Стівена Танзера, щоб знищити його.
Він живе і помирає, щоб служити єдиним прикладом
в моїй оповіді.
Я мало кому бажаю такої долі.
Я розумію, що смерть уже близько.
Я думаю, що ми скинемо тілесну оболонку, плоть і приниження
разом з нею,
але я не впевнена, що сором теж зникне.
Чому б і ні?
Я знаю, що мені соромно за декого з мертвих родичів.
За більшість із них.
Коли я дивлюся на їхні фото, гарні фото в рамках, —
я кажу про справжні фото на піаніно в домі моїх батьків —
я дивлюся на ці фото й не можу позбутися сорому.
Вони здаються тупими. Вони виглядають як дурні,
бо я бачу в їхніх очах
на фото: вони не розуміють, що вже мертві.
Вони схожі на лохів.
Я кажу: «Ти мертвий. Розумієш, про що я?»
Коли хтось вас фотографує,
варто кинути значущий погляд. Щось типу…
Коли ти помреш, люди подивляться
на фото і зрозуміють, куди ти дивишся,
а ти: «Скоро я прийду по тебе».
Я вчуся в коледжі і розумію, що наближається смерть.
Я вже маю досвід і відчуваю: якщо я хочу
подарувати любов, висловлюючи її красномовним мінетом,
то робитиму це. Я так робила й не каюся.
Потім я приїхала додому на зимові канікули
й зустріла колишнього хлопця з випускного класу,
якому тріумфально зробила мінет.
Ми пішли в кафе поїсти ввечері яєчну.
Тепер ми п'ємо чорну каву.
Нам не потрібні пакетики цукру.
Їх залишили на столі. Не знаю навіщо, вони нам не потрібні.
Ми п'ємо чорну каву.
Ми розмовляємо як старі армійські друзі.
Минуло кілька місяців після випуску,
але ми дивимося на це з висоти досвіду,
тож я розповідаю йому
про хлопця, який мені сподобався в коледжі.
І я кажу другові по мінету:
«Не розумію, чи хлопець, якого я люблю,
любить мене так само,
як я його».
А друг по мінету каже: «Може, він тебе боїться.
Як я тебе боявся.
Я й досі тебе трохи боюся.
Я не міг розслабитися з тобою весь рік у випускному класі,
з того нашого першого побачення, коли ти раптом мені відсмоктала».
Просто так.
Просто взяла й відсмоктала.
Це було так раптово.
Прямо як «Пінгвін Рендом Хаус».
Він тягнув звук «С». «Смоктала». Я подумала: «О боже».
На кого я перетворилась? Через свій страх
я зовсім не розуміла,
що теж можу когось налякати, і цей цикл триває.
Тоді я подумала: «Ні. Вибач, але це грубо.
Ти не невинна налякана людина.
Я в цій історії невинна налякана людина,
яка того дня перемогла свій страх.
Ти позбавляєш мене моєї історії становлення?
Як ти смієш перетворювати мене на страшну шльондру-лиходійку?»
Ні, я, мабуть, могла тоді залякати,
але лише так, як лякає Бетмен.
Так, Бетмен лякає, але як ти смієш?
Як ти смієш дивитися на Бетмена й забувати, що він Бетмен
лише тому, що Бетмен був хлопчиком,
чиїх батьків жорстоко вбили біля театру.
Кажани пролітали повз, тож він їх боявся.
Він мав увійти в печеру, щоб вийти звідти Бетменом.
Якщо ти бачиш Бетмена, це означає, що він боявся кажанів.
Якщо ти бачиш силу, це страх, вивернутий навиворіт.
Надмірна компенсація. Стара історія.
Як ти смієш не бачити в мені хлопчика?
Він цього не зрозумів. Логічно.
Мабуть, я нечітко висловилася.
І він з тих людей, які не люблять, коли встаєш
і щось демонструєш у ресторані.
А це невід'ємна частина моєї особистості.
Ніхто не проти.
Як я завжди кажу: шоу для людей за іншими столиками.
Але він відповів:
«Не знаю, Жак».
Він скоротив моє ім'я до «Жак», щоб принизити мене.
Знає мене, любить, дбає про мене.
Йому байдуже. Він дбає про Жак.
Він дбає про свою Жак. «Як тобі світшот? Залиши собі».
«Не знаю, Жак.
Може, мінет — це не спосіб сказати, що любиш когось».
І я подумала:
«Можливо, для мене це спосіб».
Я все ще в це вірила.
Я була перелякана, йдучи з кафе,
бо я в університеті вже деякий час займалася саме тим,
про що він казав.
Я почала думати, що мої поетичні мінети
не були сприйняті з тим значенням, яким я їх наділяла.
Я повернулася до коледжу як засмучений Філіп Рот.
Ніякої пихи. Бетмен зник. Я не знала, що мені робити.
Я байдуже ходила по кампусу,
розрізаючи прямокутники діагоналями
і ставлячи собі сумні питання.
«Твоя поезія не витримує критики?
Хіба ми не можемо самі визначати своє життя?»
«Ти просто шльондра, яка думала, що правила її не стосуються?»
Я могла б просунути руки у рукави флісової кофти,
але навіщо, коли її можна носити як накидку?
Зрештою я подумала: «Ні, не треба так.
Ми не будемо сумувати». Я плюнула на це і змусила себе захихотіти,
поки не засміялася насправді. Типу: «Ні. Поглянь на себе.
Поглянь на себе. Ти хотіла перемогти страх і зробила це.
Ти впевнено робиш мінет.
Як завжди хотіла.
Настільки впевнено,
що лякаєш чоловіків».
І так,
нагорі самотньо.
Але хіба це не ціна досконалості? Так і є.
Я приєднуюся до довгої самотньої низки досконалих постатей,
і хіба я згодна на щось інше? Ні.
Я буду супергеройкою, візьму свою фліску,
і хай вона надметься від вітру, якого немає.
Але я знаю, хто я.
Кілька років по тому
мені вже за двадцять, я знов у книгарні Borders
з ще одним хлопцем, бо, уявляєте,
у мене їх було вдосталь.
Як завжди, я не вказуватиму жодних ознак
останнього бойфренда,
бо зрозуміло, що вони лише
допомагали мені в самопізнанні.
Хочете цікавих деталей? Їх не буде.
«Він смикає блискавку, коли нервує. Від нього пахло книгами й цигарками».
Ні, я робила їм мінети. Гадаю, цього досить.
Я про всіх них сьогодні багато не говоритиму,
просто скажу, що це останній чоловічий персонаж,
уявіть його собі та тримайте в голові окремо від інших
ще трохи.
Отже, я в книгарні, мені за 20, я з останнім хлопцем,
і мені стало трохи сумно.
Нічого не вдієш.
Я гортаю книжку Шерон Олдс.
Я згадую своє дівоче життя.
Мої очі затуманилися,
і я розповіла останньому хлопцеві все те, що розповіла вам.
І трохи поплакала.
Бо, чесно кажучи, ніхто мене не зворушує так, як я сама.
Спершу я зворушуюся, потім мене зворушує моя здатність зворушуватися.
Я така. Звісно, він не заплакав.
Я розумію. Кожен виражає емоції по-різному.
Але мені цікаво, чи він мене чує. Я кажу щось типу:
«Ти сприймаєш мої ідеальні мінети як належне.
Це очевидний факт. Авжеж, моя дівчина добре смокче.
Але я над цим багато працювала.
З цим і досі пов'язана велика відповідальність.
Чув про Бетмена? Опис був неточний…»
Я дивилася йому в очі, бо його вираз обличчя був дивний.
Щось було не так, і нарешті я набралася сміливості замовкнути
і сказати: «Що?»
А він каже:
«Ні, це смішно, бо ти робиш зубастий мінет».
Я поки що не можу на вас дивитися.
Я.
Я більш за всіх хвилювалася про зуби.
Греки мали рацію. Ніхто не втече від своєї долі.
Я так хвилювалася про зуби, найбільше хвилювалася про зуби.
Коли здавалося, що це не проблема, я купилася на власну міфологію.
Це як у печерних людей. Це поезія.
І з цією ідеєю, цією міфологією, вони ставали гострішими. Звісно.
Щороку щелепа закривалася щільніше.
На кілька впевнених міліметрів за…
А я вважала себе трагічною фігурою чудового мінету.
Це був мій найгірший кошмар. Я була дурепою. Я була двома дурепами.
Але я не просто людина, яка себе любить. Я…
Я сестра дурепи, яка робить зубастий мінет.
Яка на колінах комусь смокче. «Ми найкращі, таких, як ми, більше немає.
Як ми поїдемо з міста? Треба їхати на захід сонця.
Ще один задоволений клієнт.
Ще одна задоволена спільнота».
Ти маленька самовдоволена…
Це хочеться заперечувати, але якщо він відчув зуби, то відчув.
Що робити, попросити ще відгуків, щоб зберегти обличчя?
«Чи є в тебе інші конструктивні зауваження?
Я просто люблю вчитися».
Тоні Роббінс каже: якщо ти навчишся сміливо
отримувати відгуки, то станеш велетнем.
І я хочу бути велетнем, але навіщо так руйнувати чиюсь історію?
У нас є лише наші історії.
Маленький термін «зубастий мінет», який я вивчила у 14 років,
зовсім не змінився
і зараз руйнує мені життя.
І я почуваюся скривдженою.
Я почуваюся сильно скривдженою.
І чому, тому що…
Я знаю, що дивлюся на нього зовсім некритично.
Я поетизую всі його недоліки.
Я люблю поетизувати недоліки.
І так, я пестую чоловіче его.
Це правда:
тисячі речей протягом дня, щоб підтримати дух чоловіка.
Тисяча несказаних слів, постійна пильність.
Постійно бути готовою засміятися,
якщо він каже щось гумористичне.
Треба створити базу, щоб вносити зміни. «Це смішно?»
Якщо русло сухе, ніхто не повірить у струмок.
Я блискуче це роблю в ресторані. Якщо мій партнер помиляється в замовленні,
замовляє тахіні замість табуле і спантеличений,
чому на стіл поставили соус.
Каже: «Де мій тахіні?»
Що я роблю? Я розгадую таємницю разом із ним.
«Гадки не маю, що сталося. Я не слухала, як завжди.
Знаєш, я така неуважна. Зараз візьму ліхтар, люблю таємниці».
Я точно знаю одне: відповіддю ніколи
не може бути те, що ти не знаєш слово.
Акорд ре. Я про акорд ре.
Я вивчив тисячі акордів ре
на тисячах гітар з друзями-музикантами.
Я вже знаю, як зіграти акорд ре, але покажи мені ще раз, світлий янголе.
Не так. Допоможи мені рухати пальцями.
Допоможи мені зіграти музику.
Це пильність.
Це як захист від дітей.
Швидко. Він іде.
Усе готово? Перевір. Він уже майже тут.
Я дивлюся, щоб чоловікові було безпечно
прожити, погойдуючись, цей день,
як п'яному королю,
який і гадки не має, скільки разів він був близький до емоційної загибелі,
якби не моє втручання. Я розчищаю шлях.
І уважно стежу за тобою.
Усі хлопці, з якими я зустрічалася, працювала,
які працювали зі мною.
Усі вони.
Я люблю поетизувати недоліки.
Я роблю це без проблем.
І не зробити те ж саме для мене
лише один раз.
Не віддячити за послугу,
не знайти краси в зубастому мінеті,
коли вона ледве прихована.
Навіть не думаю, що це важко: романтизувати щось таке,
що легко романтизувати, як зубастий мінет.
У вас немає поетичного погляду, сер?
Ви гадки не маєте, як зробити життя кращим?
І я хотіла захистити себе,
але згадала думку, що з кожним наступним словом
ти втрачаєш силу.
Найкращий захист — це мовчати.
Цього я ніколи не вміла.
Я вміла лише говорити далі.
Продовжувати говорити,
щоб усе виправити.
Сміливість, хоробрість запропонувати.
Спадна віддача.
Я кажу йому: «Твоя правда.
Ти маєш рацію».
Я роблю зубастий мінет.
Роблю зубастий мінет.
І це навмисно.
Так.
Бо саме зуби роблять мінет мінетом.
Так.
Бо зуби…
Зуби роблять мінет мінетом,
бо вони дають зрозуміти, що ти в роті.
Зуби нагадують, що ти взагалі в роті.
Що таке мій рот, якщо в ньому немає зубів?
Ще один ідеальний отвір.
Просто більша версія отворів, які вже є.
Ще один анус, ще одна вагіна, ще один змащений проміжок між цицьками.
Ще один спосіб плавно стиснути член,
щоб знову відчути чисте й просте задоволення.
Ні, це не так значуще й сексуально, як мінет.
Мінет — це щось більше,
і саме завдяки зубам. Він такий завдяки зубам.
Зуби в мінеті —
це як насіння в кавуні.
Вони перешкоджають повній насолоді.
Зуби в мінеті — це пісок, що ранить устрицю
і згодом стає перлиною.
Це морська сіль у карамелі.
Пам'ятаєте, як це популяризували у 2012 році?
Виробники карамелі зрозуміли,
що ми надто звикли до смаку.
Треба вкласти нагадування у кожен шматок.
Те, що каже: «Ні, солодкість не гарантована в цьому житті».
Ні, мінет від початку був проблемним задумом.
Це відчайдушне людське заняття.
Це майже погана ідея.
Нічого не виходить, але треба знайти спосіб,
завдяки якому все вийде. От що зворушує.
Це гумова фігурка у коробці з пластівцями,
гумка, яку кидаєш об стіну.
Вона прилипає й падає, прилипає й падає,
а під час цих спроб вона ніби повзе.
Тому ми любимо цю фігурку. Тому це жаданий сувенір.
Тому ми викопуємо її з пластівців,
щоденно їх поїдаючи, перш ніж знайдемо.
Мінет мене зворушує так само.
Але як мінімум, як очевидний мінімум,
зуби в мінеті — це деталі, які оживляють текстури.
Як казав учитель англійської, це висвітлення загального
через часткове.
Це як «сливи в морозилці», як звук «п»
у мікрофоні. Це саме життя,
яке вимірюється кавовими ложками, туман, що клубочиться у вікні.
Селера Гарбо, целофан.
Пелюстки Зузу.
Зуби в мінеті — це пелюстки Зузу.
Вони означають, що ти живий і цього разу
тобі все вдасться. Ти бачиш, що життя чудове.
Цього разу ти бачиш, що ти найбагатша людина в місті.
Зуби в мінеті підвищують ставки.
Вони посилають С'юзан на можливу смерть,
але вона сповнена віри й бажання. А зуби
створюють кістку там, де кісток немає,
у стояку.
Язик згниє.
Пеніс згниє. А от зуби…
вони залишаться.
Зуби вписують це в історію.
Гладкий, беззубий мінет — це вигадка недалеких розумів.
Ні, зуби вказують, що мінет — це страждання.
Ніякої дурної послідовності.
Ні, гладкий, беззубий мінет —
це надто швидко, надто зручно.
Це був би круглий корок у круглому отворі,
щоб ми з тобою почувалися єдиним цілим. Ні.
Що в цьому цікавого?
Ні, хай нас буде двоє. Відчуймо жорсткі межі між нами,
щоб було з чим боротися.
Розумієте?
Ряди наших зубів — це кам'яні стіни для Ромео.
Вони дають коханню легкі крила, щоб упоратися з перешкодами.
Тому треба стерти бальзам з губ.
І відгорнути губи від зубів,
щоб пеніс відчував зуби.
Хай він відчуває зуби.
І якщо він не торкається зубів, ми самі торкаємося.
Згадайте привида чи кулю.
Якби він на кілька хвилин отримав рота,
він би не загострив зуби для кращого зчеплення
з твоїм членом. Ні.
Жодна богиня не прийме людську форму, якщо не буде якоїсь дивної краси
в самих обмеженнях цієї форми.
Тож ні, я не раптом тобі відсмоктала.
Ні, це була кара. Тремти від страху, стерво.
І, звісно…
Я не принижена, коли стаю на колінах.
Ні, я не під тобою, а через тебе пережила наші життя
у смиренному захваті перед цією дивною людською трагедією.
Твій придаток — маленький кран,
через який я п'ю всесвіт.
Твоє тіло — кілька незграбних фраз,
які погано передають розкіш душі,
але я прислухуюся до цих слів, бо щоб зрозуміти все повністю і прямо,
я миттєво розчиняюся і хочу провести час у тілі
так само, як і хочу бути привидом.
І висновок не в тому…
Я хочу сказати… Насправді висновку немає.
Моя єдина мета — розважати й радувати. Я ж виступаю в нічному клубі.
Висновок не в тому, щоб нагадати про важливість мінету людям,
здатним оцінити свою духовну велич.
Ні, тоді це була б повчальна історія,
а я цього не хочу. Дякую, ні.
Ні, зважайте на мою гідність. Ні.
Бажаю всім нам робити мінет вільно.
Бажаю, щоб ми ні разу не пошкодували.
Бажаю нам величезного багатства.
Нехай наші неправильно сприйняті мінети збережуть гідність початкового наміру.
Бажаю нам величезного багатства,
як океан.
Дозвольте мені останню метафору.
Щоб ми були як океан.
Хіба океан припливає лише до ніг учених людей,
бо знає, що вони здатні оцінити…
Привіт. Це я.
…і описати його славу?
Ні, океан щедро котить свої води
до ніг дурнів, довбнів, боягузів і засранців.
І він не стає меншим. Він лишається океаном.
Вибачте. Я перестаралася?
Мабуть, так,
інакше навіщо взагалі старатися?
А він не зрозумів.
Він подумав, що в моїх аргументах бракує логіки.
Можливо, дехто з вас теж так думає.
Сподіваюся, бо ви цього точно не знаєте, а я знаю.
Я це зробила спеціально,
бо нелогічність моїх аргументів —
це зуби в мінеті моїх аргументів.
Уявляєте?
Я знову перемогла.
Так я призначаю себе правителькою,
встановлюю правила, сідаю на трон,
але екстаз мого правління, ах!
Він буде саме у слабкості.
До біса все.
Я королева мінету.
Переклад субтитрів: Лідія Волоконецька
ЖАКЛІН НОВАК. СТАНЬ НА КОЛІНА. СПЕЦВИПУСК