Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
OKAVANGO-DELTAET, BOTSWANA
Leoparden er det mest overlegne rovdyr.
Dens evner til at skjule sig.
Dens evner til at klatre, dens evner til at jage.
Den er meget udspekuleret.
Meget kløgtig.
Jeg har levet med og filmet flere leoparder gennem årene,
og hver af dem har en unik personlighed.
Første gang jeg mødte Mochima,
sprang hun let op i toppen af disse grene, 10 eller 12 meter op,
og placerede sig
meget bevidst.
Jeg anede ikke, hvad hun lavede.
Så skete der noget enestående.
Jeg havde aldrig set en leopard tage så stor en risiko for et bytte.
Men kort efter afslørede hun grunden.
Da jeg fik et glimt ind i hulen og så de små unger,
begyndte jeg at forstå, hvor sårbare de er.
De første to år er utroligt farlige.
Derfor bliver mindre end halvdelen af alle unger voksne.
Jeg anede ikke, hvor historien ledte hen.
Men jeg vidste, at ved at følge denne familie
åbnede jeg et vindue til leopardens verden,
som ingen nogensinde havde set.
LIVET SOM LEOPARD
At filme leopardunger er altid udfordrende,
da en god mor vil holde dem skjult
for omverdenen.
Når ungerne bliver ældre,
er de relativt opmærksomme på verden.
Men de vover ikke sig ud af hulen.
Først efter cirka tre måneder
begynder ungerne at udforske udenfor hulen.
På det tidspunkt afsløres deres rigtige karaktertræk.
Det er et godt tidspunkt at navngive dem.
Kutjira betyder "den sky".
Og hun lignede sin mor.
MOCHIMA "DEN MODIGE"
Ikke kun af udseende, også af personlighed.
Man kunne se hende regne verden omkring sig ud.
Der var intelligens i hendes øjne.
Jeg kaldte hendes søn Dakunga, hvilket betyder "den, der vil have magt".
Han var stik modsat sin søster.
Han var meget mere nonchalant.
Meget mere klodset.
Hvis man skal overleve i naturen, må man ikke være uforsigtig.
Det er et farligt sted at vokse op.
At filme leoparder kræver en stor portion dedikation og lidenskab.
Jeg vidste,
at skulle jeg kunne følge med familien,
kunne jeg ikke gøre det alene.
Jeg måtte opbygge et team, der var utroligt motiverede
og parate til at bruge flere år af deres liv
på at følge disse leoparder.
Jeg voksede op i byen.
Da jeg kom her, vidste jeg ikke, hvordan jeg skulle klare mig i bushen.
Især min mor var ikke glad.
Hun troede, at et af de vilde dyr, rovdyrene, ville tage mig.
Jeg anede ikke, jeg ville ende her.
Og jeg havde minimal erfaring med kameraet og bushen.
Så jeg blev kastet i ud på dybt vand, og jeg måtte bevise mit værd.
Ja, Mochima gemte sine unger i Leopard Central
og er på vej mod øst til Mongoose Tree Line.
Hun ser ud til at jage.
Man kan se hendes koncentration.
Hun tænker kun på én ting.
At få mad på bordet.
For hvis man fejler,
kan man måske ikke fodre sine unger i tre dage,
og det begynder at blive farligt.
Hver bevægelse er meget bevidst,
og man kan se tankeprocessen udspille sig.
Mens jagten pågår,
er det denne intelligens, kombineret med evnen til at skjule sig,
der virkelig definerer en leopard.
Det er utroligt, hvor tæt på en leopard kan komme,
og hvor fuldstændig uvidende byttet er.
Jeg har set Mochima snige sig under en meter fra byttet
og tilbringe op til en time i den position, før hun angriber.
En erfaren jæger kan kvæle sit bytte
ved at bide over mund og næse
for at forhindre støj, der kunne tilkalde andre rovdyr.
Jo mere stille en leopard kan dræbe, jo mere succesfulde er den.
Leoparder trækker et kadaver op i et træ for at holde det væk fra ådselædere,
men en mor med meget små unger vil ofte gemme det på jorden.
Da Mochima kaldte på ungerne,
svarede Kutjira, som altid, straks.
Men der var ingen Dakunga.
Han havde tydeligvis leget langt fra, hvor han burde have været.
Og at teste grænser i dette miljø kan være fatalt.
Mochima måtte kalde flere gange, før hun fik et svar.
Han var ligeglad.
Han føler allerede, at han bestemmer.
Kadaveret giver ungerne mulighed for at lære.
Og der er et meget komisk ritual, der udspiller sig,
hvor de næsten genoplever jagten i deres hoveder.
Det er vigtigt, fordi det tænder deres blodtørst,
og det er et vigtigt skridt mod at blive uafhængige jægere.
Nu hvor ungerne er mætte, fede og glade,
må Mochima opretholde sit territorium,
der er omkring 20 kvadratkilometer stort.
For at gøre dette skal hun patruljere grænserne
og afsætte duftmarkeringer.
Det er en stor udfordring at følge hende.
Hun kan gå i syv, otte timer i træk.
Din krop bliver stresset over at følge med.
Nogle gange glemmer man at spise,
fordi man ikke vil miste hende.
Denne duftmarkering fortæller andre hunleoparder,
at dette er hendes jord, og at de skal holde sig ude.
Men det holder ikke omstrejfende hanner væk fra hendes territorium.
Der dræbes flest leopardunger af andre leoparder.
Og denne han var en trussel mod Kutjira og Dakunga.
De dræber ungerne med vilje for at bringe en hun tilbage i brunst
og parre sig med hende.
Den eneste, der kan stå i vejen for ham,
er Mokhanyo...
MOKHANYO "DEN STORE"
...områdets dominerende han og ungernes far.
Så snart Mokhanyo opfangede duften af den ubudne gæst,
begyndte han straks at opspore ham.
Det varede ikke længe,
før Mokhanyo indhentede den lidt lyse han.
Så havde vi en situation, hvor de to hanner tog bestik af hinanden.
Spændingen voksede og voksede.
Til sidst nåede det et punkt, hvor de to hanner måtte kæmpe.
Det skete i et tykt buskads uden for syne.
Indsatsen var høj.
Det var en kamp, der i sidste ende skulle afgøre
Kutjira og Dakungas skæbne.
Den ubudne gæst dukkede først op.
Mokhanyo var ikke at se.
Uvisheden var forfærdelig.
Han kom endelig frem, alvorligt skadet.
Men fordi den omstrejfende han begyndte at gå,
var han klart sejrherren.
Vi åndede alle lettet op, da vi vidste, at Mochimas familie var i sikkerhed,
og at vi kunne fortsætte deres historie.
Der har været dage og uger, hvor man ikke taler med en eneste person.
Så det er vigtigt at være fortrolig med sig selv.
Jeg har altid været lidt indadvendt,
så at være herude i fred og ro
passer til min personlighed.
Når man sover ude om natten, skal man være skarp.
Der er altid risiko for slanger og skorpioner og løver.
Men du er også under et tæppe af stjerner,
som folk i dag ikke oplever.
SEKS MÅNEDER SENERE...
Når man vågner, fordyber man sig i omgivelserne.
Når man ser ud,
ser man ikke kun efter leoparder, i træer eller gående.
Du ser også på andet vildt i området for at se,
om de er afslappede eller på vagt.
Og det vil også vise dig, om der er en leopard i nærheden eller ej.
Jeg har nogle hunleopardspor på forbindelsesvejen
mod Pangolin Forest.
De ser friske ud. Jeg følger efter dem.
Man må blive som en leopard, tænke som en, opføre sig som en.
Det er nøglen til at finde dem.
Det kommer med tiden og med kilometerne hver dag.
Ja, så jeg har fundet Mochima.
Hun er sammen med Kutjira på vej mod Mangosteen Crossing.
Når en leopardunge bliver omkring et år gammel,
begynder dens jagtinstinkter virkelig at udvikles.
På dette tidspunkt tog Mochima Kutjira med ud på en række jagter,
så hun kunne se på og lære.
Der var en gang, hvor Kutjira ser mor på jagt.
Og mor er i fuld jagtmodus.
Helt skjult, vil ikke ses.
Pludselig kommer Kutjira,
fordi hun vil putte med sin mor.
Man skal give sine børn opmærksomhed, men ikke på jobbet.
Kutjira har de bedste hensigter,
men hun har ikke evnerne endnu, erfaringen.
Men hun er villig til at lære.
Dakunga var helt anderledes end sin søster.
Han havde ikke fokus på at lære af nogen.
Han var på sin egen mission.
Han kom altid i problemer.
Af Mochimas to unger
var der altid bekymring for, om Dakunga ville klare den.
Der var en bestemt periode, hvor han var væk i flere dage.
Det var sært. Vi fandt ham ikke og vidste ikke, hvor han var.
Det er nemt for en leopard i den alder at blive dræbt af rovdyr.
Jeg er oppe ved Velvet Tree Line nu, og der er intet spor af Dakunga.
Der er en gepardfamilie i nærheden, så jeg bruger nok min tid med dem.
Det var en mor med to halvvoksne drenge.
De har dræbt en impala.
Jeg så på dem spise lidt.
Og hvem ser jeg så?
Dakunga.
Han er på vej mod impalaen og gepardfamilien.
Og han nærmer sig.
Han vil prøve at tage impalaen,
en lille dreng, fra tre store geparder.
Dette beskriver meget godt Dakungas personlighed.
Jeg har aldrig hørt om en leopard, der blev jaget af en gepard.
Og jeg har aldrig hørt om en leopard i et palmetræ.
Vi sidder og ser på leoparderne i timevis, dage og uger
uden de gør noget.
Men når det sker, må du sikre dig, at du er på rette sted.
Dakunga må have troet, heldet var med ham,
da han lugtede endnu et bytte.
Så han fulgte sin næse, men opdagede, det var Mokhanyos, hans far.
Man stjæler ikke en dominerende hans bytte.
Men Dakunga blev styret af sin mave.
Det gjorde ingen forskel, at det var hans far.
Han legede med ilden.
Hver gang Dakunga fejlede, troede jeg, han ville komme til fornuft og give op.
Men han har ingen fornemmelse for fare, og han blev ved.
Utroligt nok bar hans mod frugt.
Jeg havde aldrig forventet, at situationen ville ende sådan her,
og jeg ved ikke, hvorfor Mokhanyo trak sig.
Måske var der en faderlig anerkendelse, hvilket ville være forbløffende.
Det er et bevis på Dakungas personlighed.
Og øjeblikke som disse viser en anden side af leoparder,
som vi aldrig har set før.
Sidst på dagen blev familien genforenet.
Sammenholdet i det øjeblik er utroligt.
De er meget legesyge og springer omkring.
Og i Dakungas tilfælde, fjoller omkring.
De lykkelige øjeblikke bliver færre og færre.
De nærmer sig en alder, hvor de bliver mere selvstændige...
...hvilket er uundgåeligt som leopard.
Noah?
Ja, Greg, værsgo.
Her er stille. Jeg har ingen spor fundet,
så jeg tror, jeg tager til lejren for at hvile.
Modtaget, Greg. Her er også meget stille, så jeg kommer ind lige efter dig.
Vi ses i lejren.
At sidde i en bil i næsten en uge uden at røre sig, er ikke ideelt.
Så det er vigtigt at komme i lejren, dyrke lidt sport,
barbere sig, du ved,
bare tage sig lidt af sig selv.
Holdet er blevet som familie.
Uden det niveau af teamdynamik
ville hele operationen ikke være mulig.
Når vi kommer tilbage til lejren,
føler vi ofte, at vi går glip af noget ude i bushen.
Så du gør så meget, du kan i lejren,
men prøver så vidt muligt at komme derud igen.
SEKS MÅNEDER SENERE...
Når Okavango er varmest, blæser vinden hen over landskabet,
og tordenbyger begynder at bygge sig op.
Men når det endelig sker, står regnen ned.
Alt lader til at fejre dens ankomst.
En pause fra den ubarmhjertige varme og et løfte om lettere tider...
...når der åndes liv i omgivelserne.
Næsten alt føder i denne sæson.
Der er intet bedre tidspunkt for 18 måneder gamle leopardunger...
...at blive fortrolige med deres fremtidige bytte.
Jeg har sporet Kutjira.
Vi er tæt på Mongoose Tree Line nu.
Hun hviler sig.
Hun har været i krattet et par timer,
og så kommer en stor flok bavianer ind i området.
Og Kutjira tænkte nok: "Måske kan jeg få fat på en unge."
Og hun sad for længe i det krat.
Hun var omgivet af store bavianhanner
med enorme tænder, der er skabt til at gøre skade.
Hun var i store problemer.
Jeg tror aldrig, hun har løbet så hurtigt i hele sit liv.
Men hun indså, at ting kan ændre sig meget hurtigt herude.
Vi tilbragte mere tid med leoparderne under dette projekt
end med noget andet væsen på denne planet.
Det var fantastisk at blive lukket ind i denne superhemmelighedsfulde familie,
i deres dybeste hemmeligheder.
Man bliver virkelig knyttet til disse katte,
for hver uge og dag er man sammen med dem,
og på et tidspunkt begynder man at holde med dem.
Man griner og græder med dem,
og nogle gange tænker man:
"Jeg elsker virkelig den kat."
Men du skal kunne trække en grænse.
Og det handler om at lade dem leve som leoparder
og være observatør.
Det var uundgåeligt, at Mochima ville parre sig igen.
Og da ungerne var to år,
kom hun i brunst.
Hun ville fange Mokhanyos opmærksomhed
og begyndte at afsætte sin duft på sit territorium.
Når to leoparder mødes,
er det en intens affære.
De parrer sig hundredvis af gange i løbet af fire eller fem dage.
Hunnen er typisk den, der skal opmuntre til parring.
Hun flirter med ham...
...og kvæle ham i kærlighed og opmærksomhed.
Efter tre dages parring er hannen træt.
Han er udmattet og drænet.
Og hun vil stadig sikre sig,
at parringen lykkes.
Hun prøver bare at sikre sig, at han ved, det er hans unger.
Efter parringen forventes Mochima at få en ny familie.
Både Kutjira og Dakunga udgør en reel fare for hendes ufødte unger.
Mochima har nu kun tre måneder
til at få dem begge ud ad døren, før den nye familie ankommer.
Det er et tikkende ur.
Kutjira viste store tegn på fremskridt,
men har stadig ikke taget sit første bytte.
Dakunga derimod begår stadig store fejl.
Og det er en bekymring.
Mochima vidste, han havde brug for hjælp.
Og som en god mor viste hun ham bevidst, hvor han kunne finde sit bytte.
Mochima vidste tydeligvis, at der var vortesvinsunger i dette hul
og viste sin søn den perfekte mulighed.
Det er en gennemtænkt proces. Det er intet instinktivt.
Det er en utrolig opførsel at være vidne til.
Hun forventede ikke, at moren var hjemme.
At angribe et voksent vortesvin i et hul er næsten umuligt.
De knivskarpe stødtænder ville flå dem fra hinanden.
Kutjira har observeret Dakunga og Mochima
og lært af deres fejl.
De kæmper en kamp, de ikke kan vinde.
Og en uge senere
sidder Kutjira bare 25 meter fra en vortesvinshule.
Og hun venter.
En time senere
ser jeg vortesvinshunnen forlade hulen.
Det gav mening for mig bagefter, at hun har planlagt det,
fra det øjeblik vi stoppede ved vortesvinehulen.
Det er utroligt!
TO MÅNEDER SENERE...
Kutjira blev ikke kun dygtigere,
men også større og kønsmoden.
Hun begyndte at duftmarkere hele sin mors territorium.
Det vil tiltrække omstrejfende hanner,
og de udgør en reel trussel mod Mochimas ufødte unger.
Mochima havde ikke andet valg end at fordrive Kutjira.
Hun opfangede meget hurtigt Kutjiras duft
og kom på sporet.
Kutjira genkendte sin mor.
Men hendes kropssprog var anderledes. Hun var mere alvorlig og fokuseret.
Da kampen sluttede, kunne man se forvirring i Kutjiras ansigt.
Hun kunne ikke forstå aggressionen.
Mochima skubbede hende mod kanten af sit territorium.
Da Kutjira ikke følte, hun kunne komme længere
og måtte skubbe igen og stå fast,
blev det set som en udfordring.
Det var enden på det forhold.
Mor og datter måtte gå hver til sit.
Det er svært at forstå for mennesker.
Den afsked, vi har med vores afkom, er aldrig så brat.
At se det i en leopards liv er brutalt.
Men sådan fungerer naturen.
Og Kutjira blev skubbet ud i det ukendte
og var ikke velkommen mere.
For at Mochima kunne få et nyt kuld,
måtte begge unger flytte hjemmefra,
men Dakunga var stadig i nærheden.
I stedet for at tænke og bruge de evner, hans mor havde givet ham,
angreb han hovedkulds, hvilket ikke er, som en leopard burde jage.
Han fejlede alvorligt, gang på gang.
Dakunga var ikke klar,
og blev han forvist nu, ville han ikke overleve.
Så en dag kravler Dakunga op til en vortesvinshule.
Jeg har set leoparderne tjekke vortesvinshuler før,
men aldrig hos områdets største vortesvin.
Sabretooth.
Han vil ikke give op, så han følger efter vortesvinet,
og han prøver igen...
...at dræbe et fuldvoksent hanvortesvin.
Han beviste, at vi tog fejl.
Det var et stolt øjeblik.
Vortesvinsdrabet ændrede Dakungas tankegang,
og det påvirkede nu hans mor.
Han dominerede hende fysisk og blev en trussel,
ikke kun for hende, men også for hendes ufødte unger.
Man kunne se forholdet gå i stykker.
Hver gang de mødtes, voksede aggressionen.
Endelig knækkede Mochima.
Familiefølelsen og venligheden var væk.
Han vendte ryggen til sin mors territorium
og besluttede at gå sine egne veje.
Mochima havde gjort alt, hvad hun kunne for Dakunga.
Og han gik ud i verden med de bedste muligheder.
Vi måtte bare se ham gå
og vidste ikke, om vi ville se ham igen.
Det er et bittersødt øjeblik.
Uanset hvad du føler,
må han få sit eget territorium og en dag stifte sin egen familie.
Der er en følelse af stolthed over, at han er nået så langt.
Han har gennemført det sværeste af rejsen.
Du ved, at han vil få succes derude.
Han er en stor, stærk dreng, og det trøster du dig ved.
Da Dakunga rejste,
lukkede dette unikke vindue til et familieliv med leoparder.
Ingen kan være en del af det her
og ikke blive ændret af de erfaringer.
At bruge to et halvt år på at filme de leoparder
har givet mig et andet syn på vores liv.
Der er noget rent over det liv, de lever.
Det er overskueligt og ukompliceret,
og kunne jeg være mere sådan i mit liv,
var det en god ting.
Et par måneder efter vi holdt op med at følge Mochima,
ringede Noah og sagde, at han havde fundet hende...
...død i skovbrynet.
Ironien ved først at kunne røre hende, når hun var død...
...var forfærdelig.
Det var et af de sværeste øjeblikke, jeg har oplevet.
At se en kat, jeg har kendt og elsket så meget...
...død.
Jeg får aldrig at vide, hvad der skete med hende.
Men disse dyr har meget intense, korte liv.
Og hendes var enestående.
Vi var så heldige at se en del af det.
Efter Mochimas død var det, som om vores verden var tom.
Der var ingen leoparder omkring os.
Indtil Greg ringede og sagde, at han havde fundet Kutjira.
Hun var på kanten af sin mors territorium.
Der var tydelig glæde hos hele holdet over, at hun var tilbage.
Hun sad højt oppe i grenene af et træ.
Jeg så nogle impalaer tæt på.
Og i baghovedet havde jeg en følelse af,
at nærmede impalaerne sig træet, ville hun måske prøve at jage.
Til sidst gik nogle hanner ind under træet.
Du ser bare hovedet dukke op.
Hun klarede det flot.
Det gav os trøst at vide, at Mochimas arv fortsatte.
Det gjorde historiens slutning til en slags begyndelse.
Et nyt kapitel i Kutjiras liv, hvor hun udviklede sig
til en usædvanlig kat i sig selv.
Tekster af: Anja Molin