Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
OKAVANGON SUISTO, BOTSWANA
Leopardit ovat ylivertaisia petoja.
Niiden taito piiloutua,
kiivetä ja metsästää -
on hyvin laskelmoivaa ja fiksua.
Olen kuvannut lukuisia leopardeja vuosien aikana,
ja ne kaikki ovat omia persooniaan.
Kun tapasin Mochiman ensimmäisen kerran,
se loikkasi helposti oksistoon noin 10–12 metrin korkeuteen -
ja asettui hyvin tarkoitukselliseen asentoon.
En tiennyt, mitä se teki.
Sitten tapahtui jotain poikkeuksellista.
En ollut koskaan nähnyt leopardin ottavan moista riskiä metsällä.
Mutta pian sen jälkeen se paljasti sen syyn.
Kun näin pikkuruiset poikaset pesässä,
ymmärsin, miten haavoittuvaisia ne ovat.
Ensimmäiset kaksi vuotta ovat vaarallisia,
ja vain alle puolet pennuista selviää aikuisuuteen.
En tiennyt, mihin tämä tarina johtaisi.
Mutta tiesin, että seuraamalla tätä perhettä -
avaisin aivan uudenlaisen näkymän leopardien maailmaan
LEOPARDIEN ELÄMÄÄ
Leopardinpentujen kuvaaminen on aina haastavaa,
koska hyvä emo pitää ne täysin piilossa -
maailmalta.
Pentujen kasvaessa -
ne ovat suhteellisen valppaita maailmalle.
Mutta ne eivät uskalla edetä pesän rajojen yli.
Vasta noin kolmen kuukauden ikäisinä pennut alkavat tutkia ympäristöä.
Silloin niiden luonteet paljastuvat.
Silloin on hyvä aika nimetä ne.
Kutjira tarkoittaa ujoa.
Se oli aivan emonsa näköinen.
"ROHKEA"
Myös sen luonne oli samanlainen.
Se selvästi tarkkaili ja pohdiskeli ympäröivää maailmaa.
Sen silmistä paistoi älykkyys.
Kutsuin sen poikaa Dakungaksi, joka tarkoittaa valtaa haluavaa.
Se oli siskonsa vastakohta.
Se oli huomattavasti pöyhkeämpi.
Paljon kömpelömpi.
Luonnossa selviytyäkseen on oltava varovainen.
Luonnossa on vaarallista varttua.
Leopardien kuvaaminen vaatii paljon omistautumista ja intohimoa.
Tiesin, että jos halusin pysyä perheen kintereillä,
en pystyisi siihen yksin.
Minun piti muodostaa kunnianhimoinen tiimi,
joka sitoutuisi vuosiksi seuraamaan leopardeja.
Vartuin kaupungissa,
enkä tiennyt, miten luonnossa selvitään.
Äitini ei ilahtunut asiasta.
Hän ajatteli, että jäisin villipetojen hampaisiin.
En tiennyt päätyväni tänne.
Minulla oli vähän kokemusta kamerasta ja erämaasta.
Jouduin heti tositoimiin ja halusin todistaa kykyni.
Mochima kätki pennut leopardiytimeen.
Se suuntaa mungopuurajaan.
Se näyttää metsästävän.
Se on keskittynyt.
Se miettii vain yhtä asiaa.
Se haluaa ruokkia perheensä.
Jos se epäonnistuu,
poikaset voivat olla päiviä ilman ruokaa, mikä on vaarallista.
Jokainen liike on tarkoituksellinen.
Sen ajatusprosessi on selvä.
Kun metsästys etenee,
älykkyys yhdistettynä piiloutumistaitoihin -
tekee leopardin.
On uskomatonta, miten lähelle leopardi pääsee -
saaliin huomaamatta.
Olen nähnyt Mochiman väijyvän muutaman metrin päässä -
jopa tunnin ajan ennen hyökkäystä.
Kokenut metsästäjä voi tukahduttaa saaliinsa -
puremalla sen suuta ja nenää -
täysin hiljaa houkuttelematta muita saalistajia.
Mitä hiljaisemmin leopardi osaa tappaa, sitä menestyneempi se on.
Leopardit voivat vetää ruhon puuhun suojaan haaskaeläimiltä,
mutta pienten poikasten emo piilottaa sen usein maahan.
Mochiman kutsuessa pentuja -
Kutjira vastasi kutsuun tietenkin heti.
Mutta Dakungaa ei näkynyt.
Se oli lähtenyt kauas leikkimään.
Ja rajojen rikkominen tässä ympäristössä voi olla kohtalokasta.
Mochiman piti kutsua sitä useampaan otteeseen.
Dakunga ei piitannut.
Se tuntee olevansa jo johtaja.
Ruho tarjoaa pennuille mahdollisuuden oppia.
Rituaali on varsin koominen.
Ne melkein kokevat metsästyksen uudelleen.
Se on elintärkeää, sillä se sytyttää niiden verenhimon -
ja kouluttaa ne itsenäisiksi metsästäjiksi.
Kun pennut ovat kylläisiä ja tyytyväisiä,
Mochiman on huolehdittava reviiristään,
joka on noin 20 neliökilometrin laajuinen.
Sen on valvottava reviirinsä rajoja -
ja merkattava ne.
Sen seuraaminen on valtava haaste.
Se saattaa kävellä kahdeksankin tuntia.
Sen perässä pysytteleminen on stressaavaa.
Joskus unohdamme syödä, koska emme halua jäädä jälkeen.
Merkkaaminen ilmoittaa muille naarasleopardeille,
että niiden on paras pysyä poissa.
Se ei estä vaeltavia uroksia seikkailemasta sen reviirille.
Leopardinpentujen yleisin tappaja on muut leopardit.
Tämä vaeltava uros uhkaa Kutjiraa ja Dakungaa.
Ne tappavat pentuja tarkoituksella aiheuttaakseen naaraan kiiman,
jotta ne voivat paritella.
Ainoa este uroksen tiellä -
on Mokhanyo.
"SUURI"
Se on alueen hallitseva uros ja pentujen isä.
Heti kun Mokhanyo huomasi tunkeilijan tuoksun,
se alkoi jäljittää sitä.
Ei mennyt kauankaan, kun Mokhanyo löysi vaalean uroksen.
Kaksi urosta mittaili nyt toisiaan.
Jännite niiden välillä kasvoi.
Lopulta niiden oli taisteltava.
Ne tappelivat syvällä pensaikossa näkymättömissä.
Panokset olivat kovat.
Tämä taistelu ratkaisisi -
Kutjiran ja Dakungan kohtalon.
Nuori tunkeilija ilmestyi ensimmäisenä.
Mokhanyota ei näkynyt.
Epävarmuus oli kamalaa.
Viimein se tuli esiin pahoin loukkaantuneena.
Koska nuorempi uros teki lähtöä,
Mokhanyo oli voittanut.
Huokaisimme helpotuksesta tietäessämme, että Mochiman perhe oli turvassa,
ja että voisimme jatkaa niiden tarinaa.
Kuluu viikkojakin ilman, että on tekemisissä ihmisten kanssa.
On tärkeää olla sinut mielentilansa kanssa.
Olen aina ollut introvertti,
ja täällä oleminen kaikessa rauhassa sopii luonteeseeni.
Yöllä nukkuessaan on oltava tarkkana.
Aina on mahdollista, että käärmeitä, skorpioneja ja leijonia kulkee ohi.
Mutta sitä on myös tähtitaivaan alla,
mitä ei enää niin usein koeta.
KUUSI KUUKAUTTA MYÖHEMMIN...
Herätessä sitä uppoutuu ympäristöön.
Eikä vain leopardeihin puissa tai kuljeskelemassa -
vaan muihinkin alueen eläimiin -
nähdäkseen, ovatko ne kenties varuillaan.
Sekin osoittaa, onko lähistöllä leopardi.
Näin naarasleopardin jälkiä tiellä -
kohti muurahaiskäpymetsää.
Ne näyttävät tuoreilta. Seuraan niitä.
Sitä on oltava kuin leopardi ajatuksineen ja käytöksineen.
Siten niitä löytää.
Siihen oppii ajan myötä näissä töissä.
Onnistuin löytämään Mochiman.
Se suuntaa Kutjiran kanssa mangostaniristeykseen.
Kun leopardinpentu on noin vuoden ikäinen,
sen metsästysvaistot puhkeavat kukkaansa.
Tässä vaiheessa Mochima vei Kutjiraa metsälle useita kertoja,
jotta tämä oppisi metsästämään.
Tässä Kutjira katselee emonsa metsästävän.
Emo on väijymässä.
Se ei halua tulla nähdyksi.
Yhtäkkiä Kutjira haluaakin käpertyä emonsa kainaloon.
Lapsille on toki annettava huomiota, mutta ei töissä.
Kutjiralla on hyvät aikeet,
mutta sillä ei ole kykyjä tai kokemusta.
Ainakin se on halukas oppimaan.
Dakunga oli täysin erilainen kuin siskonsa.
Se ei halunnut oppia keneltäkään.
Se keskittyi omiin juttuihinsa.
Se oli aina pulassa.
Murehdimme,
että Mochiman kahdesta pennusta Dakunga ei selviäisi.
Yhdessä vaiheessa se oli kateissa päivätolkulla.
Se oli epätavallista. Emme tienneet, missä se oli.
Nuori leopardi jää helposti toisten petojen kynsiin.
Dakungaa ei näy Velvet Tree Linessä.
Lähistöllä on gepardiperhe, joten jään tarkkailemaan sitä.
Emolla oli kaksi nuorta poikaa.
Ne onnistuivat tappamaan impalan.
Ne söivät hieman.
Ja kenet sitten näinkään?
Dakungan.
Se suuntaa kohti gepardiperheen kaatamaa impalaa.
Se lähestyy.
Vain Dakunga yrittäisi napata impalan -
pikkupentuna kolmelta isolta gepardilta.
Tämä kuvaa Dakungan persoonaa mainiosti.
En ole koskaan kuullut gepardin jahtaavan leopardia.
Enkä ole kuullut leopardin kiikkuvan palmussa.
Tarkkailemme leopardeja tunteja, päiviä, viikkoja -
tekemättä mitään.
Yhtäkkiä onkin oltava tarkkana.
Dakunga kai ajatteli olevansa onnenpekka -
haistaessaan toisen kaadon.
Se seurasi nenäänsä ja huomasi, että kaato olikin sen isän, Mokhanyon.
Dominoivaa urosta ei haasteta kaadosta.
Mutta nälkä painoi Dakungaa.
Isyydellä ei ole tässä asiassa merkitystä.
Dakunga leikki tulella.
Aina kun Dakunga epäonnistui,
luulin sen tulevan järkiinsä ja luovuttavan.
Sillä ei vain ole itsesuojeluvaistoa.
Sen rohkeus palkittiin.
Lopputulos oli täysin odottamaton,
enkä tiedä, miksi Mokhanyo luovutti.
Ehkä sen isyys otti vallan, mikä olisi hämmästyttävää.
Se on huikea osoitus Dakungan luonteesta.
Tällaiset hetket näyttävät leopardeista -
täysin uuden puolen.
Päivän päätteeksi perhe yhdistyi.
Sen hetken hellyys on uskomatonta.
Ne ovat leikkisiä ja hyppivät ympäriinsä.
Dakunga tietenkin pelleilee.
Niitä ilon hetkiä oli yhä vähemmän.
Pennut ovat koko ajan itsenäisempiä,
mikä on väistämätöntä leopardina.
Noah?
Kerro, Greg.
Täällä on hiljaista. En ole nähnyt mitään,
joten menen leiriin virkistäytymään.
Selvä. Täälläkin on hiljaista, joten tulen perässä.
Nähdään leirissä.
Autossa istuminen viikon ajan ei ole ihanteellista.
Joten leiriytyminen, pelaileminen,
parran ajeleminen, itsestään huolehtiminen on tärkeää.
Tiimistä on tullut perhe.
Ilman sellaista dynamiikkaa projekti olisi mahdoton.
Moni meistä tuntee jäävänsä jostain paitsi -
ollessaan taas leirissä erämaan sijaan.
Leirissä tekee mahdollisimman paljon ja samalla yrittää päästä taas luontoon.
KUUSI KUUKAUTTA MYÖHEMMIN...
Kun Okavango on kuumimmillaan, tuulet puhaltavat alueen yli -
ja ukkosmyrskyt alkavat muodostua.
Lopulta iskee kaatosade.
Kaikki näyttävät juhlistavan sitä.
Se on helpotus kovasta helteestä ja lupaus helpoista ajoista,
kun ympäristö puhkeaa elämään.
Lähes jokainen laji synnyttää tänä aikana.
18 kuukauden ikäisille leopardinpennuille tämä on oiva hetki -
tutustua tulevaisuuden saaliiseensa.
Olen seurannut Kutjiraa.
Olemme lähellä mungopuurajaa.
Se aikoo levätä.
Se oli ollut pensaikossa pari tuntia,
kun alueelle saapui iso ryhmä paviaaneja.
Kutjira ehkä ajatteli nappaavansa poikasen.
Se jäi pensaikkoon liian pitkäksi aikaa.
Urospaviaanit ympäröivät sitä.
Niillä on valtavat hampaat, joilla on helppo aiheuttaa vammoja.
Kutjira oli pulassa.
Se ei ole koskaan juossut niin nopeasti.
Se tajusi, että tilanne voi muuttua nopeasti.
KUUSI KUUKAUTTA MYÖHEMMIN...
Vietimme projektissa enemmän aikaa leopardien kanssa -
kuin minkään muun lajin.
Oli uskomatonta päästä mukaan tähän salaperäiseen perheeseen -
näkemään niiden salaisuudet.
Näihin kissoihin kiintyy emotionaalisesti,
koska ne näkee joka päivä.
Jossain vaiheessa niitä alkaa kannustaa.
Sitä nauraa ja itkee niiden kanssa ja ajattelee itsekseen -
rakastavansa tätä kissaa.
On silti kyettävä vetämään raja.
Niiden on annettava elää leopardien elämää.
Me olemme tarkkailijoita.
Oli väistämätöntä, että Mochima parittelisi uudelleen.
Kun pennut olivat kaksivuotiaita,
Mochima tuli kiimaan.
Se halusi saada Mokhanyon huomion -
ja alkoi jättää hajumerkkejä reviirilleen.
Kahden leopardin kohtaaminen -
on sähköistävä.
Ne parittelevat satoja kertoja neljässä tai viidessä päivässä.
Tyypillisesti naaras on se, joka rohkaisee parittelukäyttäytymistä.
Se flirttailee uroksen kanssa,
tukahduttaen sen hellyydenosoituksiin.
Kolmen päivän parittelun jälkeen uros on uupunut.
Se on täysin naatti.
Naaras haluaa varmistaa, että parittelu tuottaa tulosta.
Naaras yrittää varmistaa, että uros tietää pentujen olevan sen.
Parittelun jälkeen Mochima saanee uuden perheen.
Kutjira ja Dakunga ovat vaaraksi uusille poikasille.
Mochimalla on kolme kuukautta aikaa -
vieroittaa entiset pentunsa uusien tieltä.
Kello käy.
Kutjira näytti edistyvän,
mutta omaa saalista se ei ole vielä saanut.
Dakunga teki yhä isoja virheitä.
Siitä oli suuri huoli.
Mochima tiesi sen tarvitsevan apua.
Hyvänä emona se näytti Dakungalle, mistä saalista löytyy.
Mochima tiesi, että kolossa olisi pahkasian porsaita -
ja antoi pojalleen loistotilaisuuden.
Se on harkittu prosessi. Se ei ole vaistonvaraista.
Se oli uskomaton näky.
Mochima ei vain odottanut emakon olevan kotona.
Aikuisen pahkasian haastaminen kolossa on lähes mahdotonta.
Niiden terävät hampaat ovat vaaralliset.
Kutjira on tarkkaillut Dakungaa ja Mochimaa -
oppien niiden virheistä.
Tätä taistelua ne eivät voita.
Viikkoa myöhemmin -
Kutjira istui 25 metrin päässä pahkasikojen pesästä.
Se odotti.
Tuntia myöhemmin -
emakko lähti pesästä.
Kutjira selkeästi laskelmoi tilanteen -
siitä asti, kun pysähdyimme pesälle.
Uskomatonta.
KAKSI KUUKAUTTA MYÖHEMMIN...
Kutjira oli yhä taitavampi metsästäjä ja myös isompi kooltaan.
Se oli nyt kypsä.
Se alkoi merkata emonsa reviiriä.
Se houkuttelee vaeltavia uroksia,
jotka ovat uhka Mochiman uusille pennuille.
Mochiman oli häädettävä Kutjira reviiriltään.
Se haistoi Kutjiran nopeasti -
ja pääsi sen jäljille.
Kutjira tunnisti emonsa.
Mutta sen kehonkieli oli erilainen. Se lähestyi vakavin askelin.
Kun taistelu lakkasi, Kutjira oli hämmentynyt.
Se ei ymmärtänyt aggressiota.
Mochima työnsi Kutjiraa yhä lähemmäs reviirin reunaa.
Kun Kutjirasta tuntui, ettei se voinut enää jatkaa,
se halusi yrittää vastustaa emoaan,
joka näki sen haasteena.
Se oli sen suhteen loppu.
Emon ja tyttären piti lähteä eri teille.
Ihmisenä sitä on vaikeaa ymmärtää.
Me emme eroa jälkeläisistämme yhtä äkillisesti.
On rajua nähdä se leopardin elämässä.
Mutta niin luonto toimii.
Kutjira työnnettiin tuntemattomaan maailmaan -
eikä se saanut palata.
Jotta Mochiman uusi pentue olisi turvassa,
sen piti saada vanhemmat pennut maailmalle,
mutta Dakunga oli yhä alueella.
Sen sijaan, että se ajattelisi ja käyttäisi emonsa opettamia taitoja,
se hyökkäsi suin päin tilanteisiin,
mikä ei ole tehokas metsästystapa.
Se epäonnistui kerta toisensa jälkeen.
Dakunga ei ollut valmis eikä se selviäisi yksin.
Eräänä päivänä Dakunga äkkäsi pahkasian kolon.
Olen nähnyt kaikkien leopardien tarkistavan kolojen tilanteen,
mutta yksikään ei ole uhannut alueen suurinta pahkasikaa.
Sapelihammasta.
Dakunga ei halua luovuttaa. Se seuraa pahkasikaa -
ja yrittää uudelleen.
Sapelihammas on aikuinen urospahkasika.
Dakunga todisti kykynsä.
Se oli ylpeä hetki.
Dakungan ajattelutapa muuttui pahkasian myötä,
ja se vaikutti sen emoon.
Dakunga dominoi emoaan fyysisesti ja se oli uhka -
ei vain tälle vaan tämän syntymättömille pennuille.
Niiden suhde alkoi hajota.
Aggressio kasvoi joka kohtaamisella.
Lopulta Mochima sai tarpeekseen.
Ystävällisyys oli mennyttä.
Dakunga käänsi selkänsä emonsa reviirille -
ja päätti valita oman polkunsa.
Mochima oli tehnyt kaikkensa Dakungan hyväksi.
Dakunga sai hyvät eväät maailmalle.
Katselimme sen lähtöä -
emmekä tienneet, näkisimmekö sitä enää.
Se on katkeransuloinen hetki.
Meidän tunteistamme riippumatta -
sen on muodostettava oma reviirinsä ja laitettava oma perheensä alulle.
Olen ylpeä, että se on päässyt näin pitkälle.
Matkan vaikein osa on takana.
Se menestyy varmasti maailmalla.
Se on iso ja vahva poika. Se on lohdullista.
Dakungan lähtiessä -
tämä ainutlaatuinen ikkuna leopardien perhe-elämään sulkeutui.
Kukaan ei voisi olla mukana projektissa muuttumatta ihmisenä.
Kuvasin leopardeja kaksi ja puoli vuotta,
ja se muutti elämänkatsomustani.
Niiden elämäntavassa on jotain puhdasta.
Se on hyvin mutkatonta,
ja olisi hyvä saada sellaista lisää -
elämääni.
Pari kuukautta sen jälkeen, kun lakkasimme seuraamasta Mochimaa,
Noah soitti ja sanoi löytäneensä sen -
metsänreunasta kuolleena.
Se, että sain koskea sitä vasta, kun se oli kuollut,
oli kamalaa.
Yksi vaikeimmista hetkistäni -
oli nähdä kissa, johon olin tutustunut ja rakastunut,
kuolleena.
En koskaan saa varmuutta siitä, mitä sille tapahtui.
Mutta näillä eläimillä on hyvin kipakka ja lyhyt elämä.
Mochiman elämä oli poikkeuksellinen.
Olimme onnekkaita todistaessamme sitä.
Mochiman kuoleman jälkeen maailmamme oli täysin tyhjä.
Ympärillämme ei ollut leopardeja.
Kunnes Greg ilmoitti löytäneensä Kutjiran.
Se oli emonsa reviirin rajalla.
Tiimi oli innoissaan sen paluusta.
Se istui korkealla puun oksistossa.
Huomasin impalan melko lähellä.
Aavistin, että impalan eksyessä puun alle -
Kutjira hyökkäisi.
Lopulta osa pässeistä päätyi puun alle.
Sen pää tuli juuri esiin.
Se osui täysin nappiin.
Mochiman perinnön jatkuvuus lohdutti meitä.
Se teki tarinan lopusta uuden alun.
Uusi luku Kutjiran elämässä, missä se kehittyi -
omaksi poikkeukselliseksi kissakseen.
Tekstitys: Annika Laakkonen