Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
AZ OKAVANGO-DELTA, BOTSWANA
A leopárdok a legkiválóbb ragadozók.
Ahogy rejtőzködnek,
ahogy másznak, ahogy vadásznak...
mind nagyon körmönfont.
Nagyon okos.
Számos leopárdot filmeztem az évek során a közelükben élve,
és mindegyik saját egyéniséggel rendelkezik.
Amikor először találkoztam Mochimával,
könnyedén felszökkent a fa tetejére, úgy 10-12 méter magasra,
és nagyon óvatosan elhelyezkedett.
Fogalmam sem volt, mit csinál.
Aztán különleges dolog történt.
Nem láttam még leopárdot ilyen kockázatot vállalni a zsákmányáért.
Hamarosan azonban kiderült, hogy mi volt az oka.
Amikor bepillantottam az odúba, és megláttam a parányi kölyköket,
kezdtem megérteni, hogy milyen sebezhetőek.
Az első két év különösen veszélyes,
és a leopárdkölykök több mint fele nem éri meg a felnőttkort.
Fogalmam sem volt, hova vezet ez a történet.
De azt tudtam, hogy ha követem ezt a családot,
olyan bepillantást nyerhetek egy leopárd világába, amilyet még senki.
LEOPÁRDOK NYOMÁBAN
Leopárdkölyköket filmezni mindig kihívás,
mert egy jó anya teljesen elrejti őket,
hogy ne is tudjanak róluk.
Miközben cseperednek,
viszonylag figyelnek a világra,
de nem kalandoznak az odún kívülre.
Úgy három hónapos koruk után
kezdik el felderíteni az odú környékét.
Ebben az időszakban mutatkoznak meg az igazi személyiségjegyeik.
És ilyenkor jó elnevezni őket.
A Kutjira azt jelenti: „a félénk”.
Az anyja szakasztott mása volt.
MOCHIMA, „A BÁTOR”
Nemcsak külsőre, hanem személyiségre is.
Látni lehetett, ahogy figyeli, és értelmezi az őt körülvevő világot.
Sütött a szeméből az intelligencia.
A fiát Dakungának neveztem el, ami azt jelenti: „hatalomra éhes”.
A testvére szöges ellentéte volt.
Sokkal nemtörődömebb volt.
Sokkal ügyetlenebb.
Ha életben akarsz maradni a vadonban, nem fütyülhetsz minden óvatosságra.
Veszélyes hely ez a kicsiknek.
A leopárdok filmezéséhez óriási odaadás és szenvedély kell.
És tudtam, hogy ha ezzel a családdal maradok,
egyedül semmiképp nem fog menni.
Olyan csapatot kellett összehoznom, ami különösen megszállott,
és kész éveket áldozni az életéből
a leopárdok követésének.
Városban nőttem fel,
és amikor idejöttem, fogalmam sem volt, hogyan boldoguljak a vadonban.
Az anyám különösképp ellenezte.
Azt hitte, az egyik vadállat, valamelyik ragadozó fel fog falni.
Nem tudtam, hogy itt fogok kikötni.
És csak minimális tapasztalatom volt a kamerával és a vadonban is.
Úgyhogy mély vízbe dobva kellett bizonyítanom.
Mochima elrejtette a kölykeit a Leopárdközpontban,
és keletre tart, a Mongúz fasor felé.
Mintha vadászna.
Látni lehet, ahogy koncentrál.
Egyetlen dolog jár a fejében.
Élelmet kell szereznie.
Mert ha kudarcot vall,
lehet, hogy három napig sem tudja megetetni a kölykeit,
ami kezd veszélyessé válni.
Minden mozdulata jól kiszámított,
és látni lehet, ahogy végigviszi, amit kitervel.
A vadászat előrehaladása során
megmutatkozó intelligencia és rejtőzködési képesség
a leopárdok meghatározó tulajdonsága.
Bámulatos, hogy milyen közel tud jutni a prédájához,
anélkül, hogy az észrevenné.
Volt, hogy Mochima egy-két méterre lopakodott,
és egy órán át úgy maradt, mielőtt lecsapott volna.
Egy tapasztalt vadász megfojthatja a prédáját
a szája és az orra átharapásával,
hogy nehogy más ragadozókat vonzzon oda a hangjával.
A leopárd minél csendesebben öl, annál sikeresebb.
A leopárdok fel tudják húzni a tetemet egy fára a dögevők elől,
de egy anya, akinek kis kölykei vannak, gyakran a talajon rejti el zsákmányát.
Amikor Mochima a kölykeit hívta,
Kutjira, jellemző módon, azonnal reagált.
Dakungának viszont nyoma sem volt.
Jóval messzebb játszott, mint ahol lennie kellett volna.
És a határok feszegetése ilyen környezetben halálos lehet.
Mochimának többször is hívnia kellett, mire választ kapott tőle.
Dakunga nem figyelt rá.
Máris főnöknek érzi magát.
A kölykök sokat tanulhatnak a tetemből.
És egy elég vicces rituálészerűség bontakozik ki,
melynek során a fejükben újraélik a vadászatot.
Ez létfontosságú, mert fellobbantja a vérszomjukat,
és fontos lépés az önálló vadásszá válás útján.
Most, hogy a kölykök jóllakottak és boldogok,
Mochimának őriznie kell a területét,
ami körülbelül 20 négyzetkilométerre rúg.
Ehhez körbe kell járnia a terület határát,
és közben megjelölni a szagával.
Különösen nehéz követni őt.
Hét-nyolc órán át is menni tud.
A nyomában járva folyamatos feszültségben van az ember.
Ilyenkor néha még enni is elfelejtünk, mert nem akarunk lemaradni.
A szagnyomok tudatják a többi nőstény leopárddal,
hogy ez az ő területe, és ne jöjjenek ide.
A vándorló hímek betévedését viszont nem akadályozza meg.
A legtöbb leopárdkölyökkel más leopárdok végeznek.
És ez a vándorló hím fenyegetést jelentett Kutjirára és Dakungára nézve.
Szánt szándékkal megölnék a kölyköket, hogy a nőstény újra tüzelni kezdjen,
és párosodhassanak vele.
Ezt csak egyvalaki akadályozhatja meg...
Mokhanyo.
MOKHANYO, „A HATALMAS”
Ő a terület domináns hímje, és a kölykök apja.
Amint Mokhanyo megérzi a behatoló szagát,
azonnal keresni kezdi.
Mokhanyo gyorsan rátalált a kissé fakó hímre.
Szóval ott álltunk, és láttuk, ahogy a két hím méregette egymást.
Egyre feszültebb lett a helyzet.
Végül eljött az a pillanat, amikor harcolniuk kellett.
Egy sűrű bozótos területen történt, ahol nem láttuk őket.
Komoly tétje volt.
Ennek a küzdelemnek a kimenetelén múlt
Kutjira és Dakunga élete és halála.
A fiatal behatoló állt fel hamarabb.
Mokhanyónak nyoma sem volt.
A bizonytalanság borzalmas volt.
Végül alaposan helybenhagyva, de előkerült.
A vándorló hím távozásával azonban bebizonyosodott,
hogy Mokhanyo győzött.
Mind megkönnyebbülten sóhajtottunk fel, mivel Mochima családja megmenekült,
és folytathattuk a történetünket.
Van, hogy az ember napokig nem beszél senki mással.
Úgyhogy fontos, hogy jól ellegyünk magunkban.
Mindig is kissé introvertált voltam, és azt hiszem, az itteni béke és nyugalom
passzolt a jellememhez.
Ha a szabadban alszol, folyton résen kell lenned.
Bármikor jöhetnek kígyók, skorpiók vagy oroszlánok.
Viszont a csillagos ég a takaród,
amit manapság ritkán tapasztalhat meg az ember.
FÉL ÉVVEL KÉSŐBB...
Amikor felébredsz, felméred a környezetedet.
Ahogy körülnézel,
nemcsak leopárdokat keresel a fákon vagy a talajon,
hanem más vadállatokat is a környéken,
hogy lásd, nyugodtak-e, vagy riadtak.
És ez azt is jelzi, ha van a közelben leopárd.
Uraim, egy nőstény leopárd nyomaira bukkantam a bekötőúton.
A tobzoskák erdeje felé tart.
Frissnek tűnnek. Követem a nyomokat.
Leopárddá kell válnod. Úgy gondolkodni és úgy cselekedni.
Így bukkanhatsz rájuk.
Ez rengeteg időt igényel, és mindennap nagy utat kell bejárni.
Sikerült megtalálnom Mochimát.
Kutjirával van, és a Mangosztán-átkelő felé tartanak.
Amikor a leopárdkölyök eléri az egyéves kort,
kezdenek kiütközni a vadászösztönei.
Ebben a korban Mochima már többször is vadászni vitte Kutjirát,
hogy figyeljen és tanuljon.
Egyik alkalommal Kutjira az anyját figyeli vadászat közben.
Mochima csendben lopakodik.
Elrejtőzve, teljesen észrevétlenül.
Aztán hirtelen megjelenik Kutjira, mert oda akar bújni az anyjához.
Foglalkozni kell a gyerekekkel, de a munka az munka.
Kutjirát a legjobb szándék vezérli,
de még nincs meg a kellő jártassága és tapasztalata.
De legalább kész tanulni.
Dakunga teljesen más volt, mint a testvére.
Nem tudott koncentrálni, és nem akart mástól tanulni.
A saját feje után ment.
Folyton sikerült bajba keverednie.
Mochima két kölyke közül
mindig is Dakungának volt kétséges a túlélése.
Volt egy időszak, amikor napokra eltűnt.
Szokatlan volt. Nem találtuk. Nem tudtuk, merre lehet.
Abban az életkorban egy leopárd könnyedén a ragadozók prédájává válhat.
Most a Bársony fasornál vagyok, és sehol sem látom Dakungát.
Van a közelben egy gepárdcsalád, úgyhogy eltöltök velük egy kis időt.
Egy anya volt, és két nagy, még nem teljesen kifejlett kölyök.
Sikerült megölniük egy impalát.
Figyeltem, ahogy esznek.
Aztán kit látnak szemeim?
Dakungát.
Egyenesen az impalatetem és a gepárdcsalád felé tart.
Egyre közelebb és közelebb kerül.
Csakis ő próbálná magának követelni az impalát
kisfiúként három nagy gepárdtól.
Ez tökéletes példája Dakunga személyiségének.
Sosem hallottam még leopárdot kergető gepárdról.
És sosem hallottam még pálmafára mászó leopárdról.
Csak figyeljük a leopárdokat órákon, napokon és heteken át, teljesen tétlenül.
Aztán hirtelen jön egy nap, amikor nagyon résen kell lenni.
Dakunga biztos hitte, nyerőben van,
amikor újra szagot fogott.
Követte az orrát, de mint kiderült, ez már Mokhanyóé, az apjáé volt.
Nem nyomulsz rá egy domináns hím zsákmányára.
Dakungát viszont a gyomra vezérelte.
Nem sokat számított, hogy ő az apja.
A tűzzel játszott.
Dakunga minden kudarcánál azt hittem, most majd észhez tér, és feladja.
De nem érezte a veszélyt, és tovább erőltette a dolgot.
Meglepő módon sikerrel járt.
Nem gondoltam volna, hogy ez lesz a vége,
és nem tudom, Mokhanyo miért engedett.
Talán az apja elismerte őt, ami elképesztő lenne.
Jó példája volt ez Dakunga jellemének.
És az ilyen pillanatokból olyan oldalát ismerhetjük meg a leopárdoknak,
amit korábban sosem láttunk.
A család végül újra együtt van.
Bámulatosan kötődnek egymáshoz.
Rengeteg a játék és az ugrándozás.
És Dakunga esetében a bolondozás is.
Egyre ritkábbak voltak az ilyen boldog pillanatok.
Határozottan közeledett az az idő, amikor sokkal függetlenebbé válnak,
ami elkerülhetetlen egy leopárdnál.
Noah?
Igen, Greg?
Nálam csend van. Nem találtam nyomokat,
úgyhogy visszamegyek a táborba felfrissülni.
Vettem, Greg. Nálam is csend van, szóval hamarosan követlek.
Ott találkozunk.
Egy hétig ülni a kocsiban mozdulatlanul nem éppen ideális.
Úgyhogy visszamenni a táborba, sportolni kicsit,
megborotválkozni, kicsit magaddal foglalkozni ugyanolyan fontos.
A csapat egy nagy családdá vált.
Ha nem lettünk volna meg ilyen jól együtt,
nem tudtuk volna végrehajtani a feladatot.
Amikor a táborban vagyunk, sokan úgy érezzük,
hogy lemaradunk arról, ami a vadonban történik.
Úgyhogy az ember kiélvezi a tábort, de igyekszik mielőbb visszamenni.
FÉL ÉVVEL KÉSŐBB...
A legmelegebb időszakban szelek söpörnek végig az Okavango-deltán,
és zivatarok kezdenek kialakulni.
Amikor végül kitör a vihar, szakadni kezd az eső.
Mintha minden az eső érkezését ünnepelné.
A folyamatos hőség enyhülni kezd, és könnyebb időszak várható,
amikor a környék szinte kicsattan az élettől.
Szinte minden állatnak ebben az évszakban születik kicsinye.
Ez a legjobb időszak arra, hogy a másfél éves leopárdkölykök
megismerkedjenek jövőbeli prédáikkal.
Kutjirát követem.
A Mongúz fasor közelében vagyunk.
Lefekszik pihenni.
Pár órája már a bokrok között volt,
amikor egy nagy páviáncsoport érkezett a területre.
És Kutjira azt gondolhatta: „Talán el tudok kapni egy kölyköt.”
És túl sokáig maradt a bokorban.
Nagy hím páviánok vették őt körül.
Hatalmas, félelmetes fogakkal, amik komoly sérülést okozhatnak.
Nagy bajban volt.
Szerintem soha életében nem futott még ilyen gyorsan.
De rájött, hogy pillanatok alatt megváltozhat körülötte a helyzet.
Sokkal több időt töltöttünk a leopárdokkal,
mint a világ bármely más lényével.
Bámulatos volt bepillantást nyerni
ennek a különösen rejtőzködő és titokzatos családnak az életébe,
és megismerni a legféltettebb titkaikat.
Az ember nagyon kötődni kezd hozzájuk,
hiszen a hét minden napján velük van,
és egy idő után szorítani kezd értük.
Velük sírsz és nevetsz,
és időnként azt jut eszedbe: „Imádom ezt a macskát.”
De meg kell tudnod húzni a határt.
Hagynod kell, hogy éljék a leopárdok életét,
és megfigyelőnek kell maradnod.
Elkerülhetetlen volt, hogy Mochima újra párosodjon.
És amikor a kölykök kétévesek lettek...
tüzelni kezdett.
Fel akarta kelteni Mokhanyo figyelmét,
és mindent megjelölt a szagával a területén.
Amikor két leopárd összejön,
elég heves az afférjuk.
A következő négy-öt nap során több százszor párosodnak majd.
Jellemzően a nőstény noszogatja a hímet, hogy párosodjanak.
Flörtöl vele.
Elhalmozza a szeretetével.
Háromnapnyi párosodás után a hím elfárad. Teljesen kimerült. Elszállt belőle az erő.
Mochima azonban biztosra akar menni, hogy a párzásuk sikeres lesz.
Szeretné, ha Mokhanyo tudná, hogy ezek az ő kölykei lesznek.
A párzásuk után Mochimának hamarosan új családja lesz.
Kutjira és Dakunga pedig komoly veszélyt jelentenek a leendő kicsinyeire.
Mochimának három hónapja maradt,
hogy kitessékelje őket, mielőtt új kölykei születnek.
Ketyeg az óra.
Kutjira rengeteget fejlődött,
de továbbra sem sikerült elejtenie az első saját prédáját.
Dakunga viszont továbbra is súlyos hibákat vétett.
És aggasztó volt a helyzete.
Mochima tudta, hogy a fiának segítség kell.
És jó anyaként megmutatta neki, hol keressen zsákmányt.
Mochima tudta, hogy az üregben varacskos disznók malacai vannak,
és tökéletes lehetőséget teremtett a fiának.
Ezt alaposan kitervelte, nem ösztönös cselekedet volt.
Bámulatos volt, hogy a tanúi lehettünk.
De arra nem számított, hogy az anya is otthon van.
Egy kifejlett példány egy üregben szinte legyőzhetetlen.
Szétszaggat a borotvaéles agyaraival.
Kutjira megfigyelte Dakungát és Mochimát,
és tanult a hibáikból.
Megnyerhetetlen harcba bocsátkoznak.
Aztán úgy egy héttel később
Kutjira ott üldögélt 25 méterre egy varacskos disznó üregétől.
És várt.
Egy órával később látom, hogy az anya távozik az üregből.
Egyértelművé vált számomra, hogy előre megtervezte az egészet
attól a pillanattól kezdve, hogy megálltunk az üregnél.
Ez hihetetlen!
KÉT HÓNAPPAL KÉSŐBB...
Kutjira nemcsak egyre ügyesebb lett, hanem egyre nagyobb is,
és ivaréretté vált.
Elkezdte szagnyomokkal megjelölni az anyja területét.
Amik majd odavonzzák a vándorló hímeket,
és komoly veszélyt jelentenek Mochima születendő kölykeire.
Mochima kénytelen volt eltaszítani magától Kutjirát.
Gyorsan megtalálta Kutjira szagát,
és a nyomába eredt.
Kutjira felismerte az anyját.
De Mochima testbeszéde megváltozott.
Komolyabban és céltudatosabban közelített hozzá.
A küzdelem után látni lehetett a zavarodottságot Kutjira arcán.
Nem értette, hogy miért támadt rá.
Mochima egyre közelebb kényszerítette a terület határához.
Amikor Kutjira megérezte, hogy már nincs hová mennie,
és nem engedhet tovább, vissza kell vágnia,
Mochima ezt provokációnak vette.
Itt véget is ért a kapcsolatuk.
Az anya és a lánya útjai elváltak egymástól.
Emberi ésszel nehezen érthető.
Mi sosem válunk el ilyen hirtelen az utódainktól.
Nagyon kemény látni ezt egy leopárd életében.
De ez a természet rendje.
Kutjirát kidobták az ismeretlenbe,
és már nem látták itt szívesen.
Ahhoz, hogy Mochima új alma biztonságban legyen,
mindkét kölykének távoznia kellett,
Dakunga viszont még ott volt.
Ahelyett, hogy gondolkodott és az anyja tanításait követte volna,
csak belevetette magát mindenbe,
de a leopárdok nem így vadásznak.
Újra és újra súlyos kudarcot vallott.
Dakunga még nem állt készen, és most még elpusztult volna egyedül.
Egyik nap Dakunga odamászik a varacskos disznók egyik üregéhez.
Mindegyik leopárdot láttam már az odúkat nézegetni,
de még egyik sem próbálkozott a környék legnagyobb példányánál.
Kardfogúnál.
Nem fogadja el a kudarcot, úgyhogy követi a varacskos disznót,
és újra próbálkozik...
egy teljesen kifejlett hím varacskos disznóval.
Mindannyian tévedtünk.
Büszkék voltunk rá.
A varacskos disznó elejtése megváltoztatta Dakunga gondolkodását,
és ez az anyjára is hatással volt.
A fia fölénybe került vele szemben, és veszélyessé vált nemcsak rá,
hanem a születendő kölykeire is.
A szemünk előtt ért véget a kapcsolatuk.
Minden találkozással egyre agresszívabbá váltak.
Mochima végül besokallt.
A meghittség és a kedvesség már a múlté volt.
Dakunga hátat fordított az anyja területének,
és úgy döntött, a saját útját járja.
Mochima minden tőle telhetőt megtett a fiáért.
Jó esélyekkel engedte szabadjára Dakungát.
Végig kellett néznünk, ahogy elmegy, és nem tudtuk, látjuk-e még valaha.
Keserédes pillanat ez.
Akármit is érez az ember,
Dakungának saját területet kell szereznie, és egy nap majd saját családot alapít.
Büszke lehet rá, hogy eljutott idáig.
Az útja legnehezebb részén már túl van.
Tudod, hogy sikerrel fog járni.
Dakunga egy nagy, erős fiú, és ez a tudat vigasztal.
Dakunga távozásával
a leopárdcsalád világára nyitott különleges ablakunk bezárult.
Nem hiszem, hogy létezne olyan ember,
akit ne változtatnának meg azok, amiket itt együtt megtapasztaltunk.
A leopárdok filmezésével töltött két és fél év után
máshogy tekintek az életünkre.
Van valami tisztaság az életmódjukban.
Nagyon egyszerű és letisztult,
és azt hiszem, ha az én életem is jobban hasonlítana az övékre,
az jól jönne.
Két hónappal azután, hogy otthagytuk Mochimát,
Noha felhívott és elmondta, hogy rátalált...
ahogy az erdőben feküdt, elpusztulva.
A sors iróniája, hogy csak akkor érinthettük meg, amikor már nem élt...
rettenetes volt.
Az volt életem egyik legnehezebb pillanata...
amikor láttam, hogy ez a macska, akit megismertem és imádtam,
elpusztult.
Sosem tudjuk meg, hogy mi történt vele,
de ezeknek az állatoknak nagyon gyors és rövid életük van.
És az övé kivételes volt.
Szerencsések voltunk, hogy részben a tanúi lehettünk.
Miután Mochima elpusztult, mintha kiürült volna körülöttünk a világ.
Egyetlen leopárd sem volt a közelünkben.
Amíg Greg fel nem hívott, hogy rátalált Kutjirára.
Az anyja területének a határán járt.
A csapaton izgatottság lett úrrá, hogy Kutjira visszatért.
Fent tanyázott a magasban egy fa ágai között.
Megláttam pár impalát a közelben.
És megfordult a fejemben,
hogy ha egy impala a fa alá tévedne, talán megpróbálná levadászni.
Végül az egyik kos a fa alá került.
Úristen! Hirtelen előbukkan a feje.
Szuperül csinálta. Tökéletes volt.
Óriási vigaszt jelentett a tudat, hogy Mochima hagyatéka továbbél.
A történet vége inkább kezdetté vált.
Új fejezet kezdődött Kutjira életében, amiben továbbfejlődött,
és saját jogán is kivételes macskává vált.
A feliratot fordította: Szűcs Imre