Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
OKAVANGO-DELTAET I BOTSWANA
Leoparder er enestående rovdyr.
Evnen til å skjule seg...
...evnen til å klatre og evnen til å jakte...
De er veldig beregnende. De er veldig smarte.
Jeg har levd med og filmet flere leoparder gjennom årene,
og hver og en har en unik personlighet.
Første gangen jeg møtte Mochima,
hoppet hun opp noen greiner med letthet, de var ti eller tolv meter oppe,
og posisjonerte seg svært bevisst.
Jeg ante ikke hva hun gjorde.
Så skjedde det noe bemerkelsesverdig.
Jeg har aldri sett en leopard ta en så stor sjanse for å ta et bytte.
Like etterpå avslørte hun grunnen til det.
Da jeg tok en titt inn i hiet og så de små ungene,
forstå jeg hvor sårbare de er.
De første to årene er svært farlige,
og under halvparten av ungene overlever.
Jeg ante ikke hvordan historien ville ende.
Men jeg visste at jeg ved å følge med familien,
ville få en innsikt i leopardenes verden
som ingen har hatt før.
LIVET BLANT LEOPARDER
Det er utfordrende å filme leopardunger,
siden en god mor holder dem helt skjult
og ukjent for verden.
Når ungene blir eldre,
er de ganske årvåkne,
men de går ikke utenfor hiets grenser.
Først etter tre måneder
begynner ungene å utforske verden utenfor hiet.
Det er nå karaktertrekkene deres gjør seg gjeldende,
og nå passer det å gi dem navn.
Kutjira betyr "den sjenerte".
Hun var som en kopi av moren.
"DEN MODIGE"
Ikke bare i utseende, men også personlighet.
Hun fulgte med på og analyserte verden rundt seg.
Øynene hennes utstrålte intelligens.
Jeg kalte sønnen for Dakunga, som betyr "den som vil ha makt".
Han var søsterens rake motsetning.
Han var mye dristigere.
Og mer klossete.
Skal du overleve i naturen, må du være på vakt.
Det er et farlig sted å vokse opp.
Skal man filme leoparder, må man ha engasjement og lidenskap.
Jeg visste at hvis jeg skulle holde tritt med denne familien,
kunne jeg ikke gjøre det alene.
Jeg måtte sette sammen et team som var motiverte
og klare for å bruke flere år av livet til å følge disse leopardene.
Jeg vokste opp i byen,
og da jeg kom, visste jeg ikke hvordan jeg skulle klare meg i bushen.
Moren min var ikke så fornøyd.
Hun trodde et av rovdyrene skulle ta meg.
Jeg ante ikke at jeg ville ende opp her.
Jeg hadde minimalt med erfaring med kameraet og bushen.
Jeg ble kastet rett uti det og måtte bevise hva jeg var god for.
Mochima har gjemt ungene i Leopard-sentralen
og er på vei østover til Mongoose-tregrensen.
Det ser ut som hun jakter.
Man kan se at hun konsentrerer seg. Hun har én ting i tankene.
Hun skal skaffe mat på bordet.
Hvis du mislykkes,
må du kanskje gå tre dager uten mat til ungene,
og da begynner det å bli farlig.
Hver eneste bevegelse er veloverveid,
og du kan se at tankeprosessen settes ut i livet.
Når en jakt er i gang...
...er det den intelligensen, kombinert med evnen til å skjule seg,
som definerer en leopard.
Det er fantastisk hvor nær en leopard kan komme
mens byttet aner fred og ingen fare.
Jeg har sett Mochima ligge én meter unna et bytte,
i samme stilling, i opptil en time før hun faktisk angriper.
En erfaren jeger kveler byttet ved å bite over munnen og nesen
for å forhindre lyder som kan varsle andre rovdyr.
Jo stillere en leopard kan drepe, desto mer vellykket er den.
Leoparder kan dra et kadaver opp i et tre for å skjule det for åtseletere,
men mødre med små unger gjemmer det ofte på bakken.
Da Mochima kalte på ungene,
svarte Kutjira omgående, som vanlig.
Men Dakunga var ikke å se.
Han hadde lekt langt unna der han skulle ha vært.
Her kan det være dødelig å presse grensene.
Mochima måtte kalle på ham flere ganger før hun fikk svar.
Han brydde seg ikke.
Han føler at han er sjefen allerede.
Kadaveret gir ungene en mulighet til å lære.
Det er et komisk ritual som finner sted...
...hvor de nærmest gjenopplever jakten i hodet.
Dette er avgjørende, for det aktiverer blodtørsten deres
og er et viktig steg for at de skal bli uavhengige jegere.
Nå som ungene er mette, feite og fornøyde,
må Mochima opprettholde territoriet
på rundt 20 kvadratkilometer.
Det innebærer at hun må patruljere grensene
og legge igjen duften sin.
Det er utfordrende å følge etter henne. Hun kan gå i sju, åtte timer uten stans.
Du blir stresset av å prøve å holde tritt.
Av og til glemmer vi å spise, fordi vi vil ikke miste henne av syne.
Denne duftmarkeringen varsler andre kvinnelige leoparder
om at dette er hennes territorium, og at de må holde seg unna.
Det forhindrer ikke at streifende hanner kommer inn i territoriet hennes.
Det er oftest andre leoparder som dreper leopardunger.
Denne streifende hannen var en trussel mot Kutjira og Dakunga.
De dreper ungene med overlegg for å gjøre hunnen brunstig igjen
så de kan pare seg med henne.
Den eneste som kan komme i veien for ham...
...er Mokhanyo...
"DEN STORE"
...områdets dominerende hann og ungenes far.
Da Mokhanyo fikk ferten av inntrengeren, la han ut for å finne ham.
Det tok ikke lang tid før Mokhanyo fant den litt blekere hannen.
Vi hadde en situasjon
med to hanner som målte hverandre med øynene.
Det ble mer og mer anspent.
Til slutt brøt det ut kamp mellom de to hanndyrene.
Det skjedde i et tettvokst område, ute av syne.
Mye sto på spill.
Denne kampen ville avgjøre
om Kutjira og Dakunga ville overleve.
Den unge inntrengeren var førstemann ut.
Mokhanyo var som forduftet.
Usikkerheten var grusom.
Til slutt kom han frem, alvorlig skadet.
Men siden den streifende hannen dro...
...var han seierherren.
Vi pustet lettet ut da vi skjønte at Mochimas familie var trygg,
og at vi kunne fortsette med historien deres.
Det har gått dager og uker uten kontakt med andre mennesker.
Det er viktig å være komfortabel i eget selskap.
Jeg har alltid vært innadvendt,
og det å være i freden og roen her ute,
passer meg som person.
Du må være på vakt når du sover ute om natten.
Du kan få besøk av slanger, skorpioner og løver.
Men du ligger også under et teppe av stjerner...
...og det er noe få får oppleve.
SEKS MÅNEDER SENERE...
Når du våkner, lar du omgivelsene omslutte deg.
Når du ser deg rundt,
ser du ikke bare etter leoparder i trærne eller som går.
Du ser også på byttedyr i området
for å se om de er avslappet eller på vakt.
Det kan indikere om det er en leopard i nærheten.
Jeg ser spor etter en hunnleopard på veien
mot Pangolin-skogen.
De ser ferske ut. Jeg følger dem.
Du må bli en leopard og tenke og oppføre deg som en.
Det er sånn du finner dem.
Det er noe du lærer deg ved hjelp av tid og innsats.
Jeg har funnet Mochima.
Hun er med Kutjira, og de er på vei mot Mangosteen-passasjen.
Når en leopardunge er rundt ett år,
begynner jaktinstinktet å gjøre seg gjeldende.
Mochima tok med seg Kutjira på en rekke jaktturer
så hun kunne se og lære.
En gang så Kutjira på at mamma jaktet.
Mamma var i full jaktmodus.
Unnvikende, ville ikke bli sett.
Så kom Kutjira plutselig, fordi hun ville kose med moren sin.
Man må jo gi barna oppmerksomhet, men ikke på jobb.
Kutjira har gode hensikter,
men hun mangler fortsatt evner og erfaring.
Hun er i det minste villig til å lære.
Dakunga var søsterens rake motsetning.
Han hadde ikke fokus nok til å ville lære fra noen.
Han var mer selvstendig.
Han havnet alltid i trøbbel.
Av Mochimas to unger,
var vi alltid redde for at Dakunga ikke skulle greie seg.
En gang forsvant han i flere dager.
Det var uvanlig. Vi visste ikke hvor han var.
På det stadiet hender det ofte at leoparder blir drept av rovdyr.
Jeg er ved Velvet-tregrensen, og Dakunga er som forduftet.
Det er en gepardfamilie i nærheten, så jeg følger med på dem.
Det var en mor med to store unghanner.
De greide å drepe en impala.
Jeg så på mens de spiste.
Og hvem var det som dukket opp?
Dakunga.
Han var på vei mot impalakadaveret og gepardfamilien.
Og han nærmet seg.
Bare han ville prøvd å gjøre krav på impalaen.
En liten gutt mot tre store geparder.
Det er en perfekt beskrivelse av Dakungas personlighet.
Jeg har aldri hørt at en leopard blir jaget av en gepard.
Jeg har aldri hørt at en leopard er oppe i en palme.
Vi sitter og ser på leopardene i mange timer, dager og uker
uten at de gjør noe.
Men den ene dagen noe skjer, må du være klar.
Dakunga må ha trodd at han hadde flaks
da han fikk ferten av et dødt bytte.
Han fulgte nesen og oppdaget at det tilhørte Mokhanyo, faren hans.
Du prøver deg ikke på byttet til en dominant hann.
Men Dakunga lot seg lede av magen.
Det spilte ingen rolle at det var faren hans.
Han lekte med ilden.
Hver gang Dakunga mislyktes,
trodde jeg han ville ta til fornuften og gi opp.
Han enset ikke faren og fortsatte.
Dristigheten ga resultater.
Jeg trodde aldri at situasjonen ville ende sånn,
og jeg vet ikke hvorfor Mokhanyo tillot det.
Kanskje det var en anerkjennelse fra faren. Det hadde vært utrolig.
Det viser hva slags personlighet Dakunga har.
Slike situasjoner viser en annen side av leopardene
som vi aldri har sett før.
Familien samlet seg på slutten av dagen.
De har et bånd som er helt fantastisk.
Det er mye leking og hopping.
Og Dakunga herjer mye rundt.
Disse gledesøyeblikkene kom sjeldnere og sjeldnere.
Det nærmer seg en tid hvor de blir mer uavhengige.
Det er uunngåelig for leoparder.
- Noah? - Ja, Greg, fortsett.
Her er det stille. Jeg har ikke sett noe, så jeg drar til leiren for å slappe av.
Mottatt. Det er stille her også, så jeg kommer snart.
Vi ses i leiren.
Det er ikke ideelt å sitte i en bil i en uke uten å røre seg.
At man drar til leiren, spiller litt,
barberer seg og tar vare på seg selv, er også viktig.
Crewet har blitt som familien min.
Uten teamdynamikken vi har, hadde ikke dette vært mulig.
Vi har en uvane som gjør at når vi er i leiren,
føles det som vi går glipp av alt som skjer ute i bushen.
Du gjør så mye som mulig i leiren,
men prøver å dra ut igjen så fort som mulig.
SEKS MÅNEDER SENERE...
Når Okavango er på sitt varmeste, blåser vinden over slettene
og tordenværet bygger seg opp.
Når det bryter løs, pøser det ned.
Alle feirer regnets ankomst.
Det er en pause fra den nådeløse varmen og en lovnad om enklere tider...
...når livet pustes inn i naturen.
Nesten alle dyr føder på denne tiden.
Det er et perfekt tidspunkt for 18 måneder gamle leopardunger...
...til å bli kjent med fremtidens byttedyr.
Jeg har sporet Kutjira. Vi er i nærheten av Mongoose-tregrensen.
Hun har lagt seg for å hvile.
Hun hadde ligget i ro i noen timer,
og så kom en stor flokk med bavianer til området.
Kutjira kan ha tenkt: "Kanskje jeg kan ta en ung en."
Hun hadde ligget for lenge i krattet.
Hun var omringet av store hannbavianer
som har enorme tenner som er laget for å gjøre skade.
Hun var i trøbbel.
Hun har nok aldri løpt så raskt før.
Hun innså at ting kan endre seg raskt her ute.
Vi tilbrakte mer tid med leopardene under dette prosjektet
enn med noen andre skapninger på jorda.
Det var utrolig å være en del av denne unnvikende og hemmelighetsfulle familien
og ta del i hemmelighetene.
Man blir emosjonelt tilknyttet kattene,
fordi man er sammen med dem hver uke og hver dag,
og til slutt heier man virkelig på dem.
Du ler og gråter med dem,
og av og til tenker du: "Jeg er virkelig glad i denne katten."
Men du må være i stand til å tegne en strek i sanden.
Vi må la dem leve livet som leoparder og kun være observatører.
Det var uunngåelig at Mochima ville pare seg igjen.
Da ungene ble to år gamle...
...var hun paringsklar.
Hun ville tiltrekke seg Mokhanyo,
så hun la igjen duften sin rundt omkring i territoriet.
Når to leoparder skal pare seg, er det en intens affære.
De parer seg hundrevis av ganger over fire eller fem dager.
Det pleier å være hunnen som oppmuntrer til paringen.
Hun flørter med ham...
...og overøser ham med kjærlighet og oppmerksomhet.
Hannen er sliten etter tre dager med paring.
Han er utslitt og avkreftet.
Hun vil forsikre seg om at paringen blir vellykket.
Hun vil at han skal vite at dette blir hans unger.
Etter paringen er det forventet at Mochima får en ny familie.
Både Kutjira og Dakunga er en trussel mot hennes ufødte unger.
Mochima har bare tre måneder på seg
til å få begge ut av døra før den nye familien kommer.
Det er en tikkende klokke.
Kutjira viste stor fremgang,
men har ennå ikke lyktes med å drepe sitt første bytte.
Dakunga begikk fortsatt store feil.
Han var en stor grunn til bekymring.
Mochima visste at han trengte hjelp.
Som en god mor, viste hun ham hvor han kunne finne byttet sitt.
Mochima visste at det var vortesvinunger i dette hullet
og ga sønnen den perfekte muligheten.
Det er en gjennomtenkt prosess. Det er ikke instinkt.
Det var utrolig å være vitne til denne atferden.
Hun visste ikke at moren var hjemme.
Det er nesten umulig å konfrontere et voksent vortesvin.
Støttennene kan rive dem i fillebiter.
Kutjira har observert Dakunga og Mochima og lært av deres feil.
De kan aldri vinne den kampen.
En ukes tid etter,
sitter Kutjira bare 25 meter unna en vortesvinhule. Hun venter.
Etter en time ser jeg at vortesvinmoren går ut av hulen.
Etterpå skjønte jeg at hun har beregnet dette
helt siden vi stoppet ved siden av vortesvinhulen.
Det er utrolig!
TO MÅNEDER SENERE...
Kutjira ble ikke bare dyktigere, men hun ble også større,
og hun ble kjønnsmoden.
Hun begynte å duftmarkere rundt omkring på morens territorium.
Det vil tiltrekke streifende hanner,
og de utgjør en trussel mot Mochimas ufødte unger.
Mochima hadde ikke annet valg enn å presse ut Kutjira.
Hun merket Kutjiras duft raskt og fulgte etter henne.
Kutjira gjenkjente moren sin.
Men kroppsspråket var annerledes. Tilnærmingen var mer alvorlig og fokusert.
Da kampen var over, så man at Kutjira var forvirret.
Hun forsto ikke aggresjonen.
Mochima presset henne mot utkanten av territoriet.
Da Kutjira følte at hun ikke kunne gå lenger
og måtte prøve å presse tilbake og holde stand,
ble det sett på som en utfordring.
Det var slutten på den relasjonen.
Mor og datter måtte skilles ad.
Det er vanskelig å forstå for mennesker.
Vi skiller aldri lag med barna våre så plutselig.
Det er brutalt å se det hos leopardene.
Men det er sånn naturen er.
Kutjira ble presset ut i det ukjente, og hun var ikke velkommen tilbake.
For at Mochima skulle få et nytt kull i trygghet,
måtte begge ungene hennes forlate hjemmet,
men Dakunga var der fortsatt.
I stedet for å tenke og bruke evnene moren hadde lært ham,
gikk han hodestups inn i situasjoner.
Leoparder skal ikke jakte sånn.
Han mislyktes om og om igjen.
Dakunga var ikke klar,
og om han ble presset ut nå, ville han ikke overlevd.
En dag nærmet Dakunga seg en vortesvinhule.
Jeg har sett alle leopardene sjekke ut vortesvinhuler før...
...men aldri at noen har prøvd seg på det største vortesvinet i området.
Sabretooth.
Han nekter å mislykkes, så han følger etter vortesvinet
og prøver igjen.
Han drepte et voksent hannvortesvin.
Han viste oss at vi tok feil.
Det var et stolt øyeblikk.
Vortesvindrapet endret Dakungas tankegang,
og dette påvirket moren hans.
Han dominerte henne fysisk og ble en trussel,
ikke bare mot henne, men mot de ufødte ungene.
Man så at forholdet begynte å slå sprekker.
Hver gang de møttes, økte aggresjonen.
Mochima nådde bristepunktet.
Fortroligheten og godheten var borte.
Han vendte ryggen til morens territorium
og bestemte seg for å gå sin egen vei.
Mochima hadde gjort alt hun kunne for Dakunga.
Han dro ut i verden med beste mulige sjanse for å lykkes.
Vi måtte se ham dra,
og vi visste ikke om vi ville se ham igjen.
Det var bittersøtt.
Uavhengig av hva man føler,
så må han finne sitt eget territorium og stifte sin egen familie en dag.
Man blir stolt av at han har kommet så langt.
Han er ferdig med det vanskeligste.
Nå vil han dra ut og lykkes.
Han er en stor, sterk gutt, og det er en trøstende tanke.
Med Dakungas avskjed,
var det unike vinduet til leopardenes familieliv over.
Jeg tror ikke noen kunne vært med
uten å bli en forandret person etter opplevelsene vi delte.
To og et halvt år med filming av disse leopardene
har gitt meg et annet syn på livet.
Det er noe rent med livet de lever.
Det er veldig ryddig og ukomplisert,
og hvis jeg kan innføre mer av det i livet mitt...
...så vil det være bra.
Et par måneder etter vi sluttet å følge Mochima...
...ringte Noah og sa at han hadde funnet henne...
...liggende i skogkanten, død.
Ironien med at vi ikke kunne røre henne før hun var død...
...var grusom.
Det var noe av det vanskeligste jeg har opplevd.
Å se en katt jeg ble så godt kjent med og var så glad i...
...borte.
Jeg får aldri vite hva som skjedde med henne.
Men disse dyrene har intense, korte liv.
Og hennes var fantastisk.
Vi var heldige nok til å se en del av det.
Etter Mochimas død, var det som om verden var helt tom.
Det var ingen leoparder rundt oss.
Helt til Greg ringte og sa at han hadde funnet Kutjira.
Hun var i utkanten av morens territorium.
Hele crewet var glade for at hun var tilbake.
Hun sto på en grein høyt oppe i et tre.
Jeg så noen impalaer i nærheten.
Jeg tenkte at hvis impalaene gikk under treet,
ville hun kanskje jakte på dem.
Noen av bukkene gikk under treet.
Man så hodet hennes stikke ut.
Det var helt perfekt.
Det var en trøst å vite at Mochimas ettermæle levde videre.
Det gjorde slutten på historien til en begynnelse.
Et nytt kapittel i Kutjiras liv hvor hun utviklet seg
til en bemerkelsesverdig og egenrådig katt.
Tekst: Mari Hegstad Rowland