Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DELTA OKAVANGO, BOTSWANA
Leoparzii sunt prădătorii supremi.
Se pricep să se ascundă...
să se cațăre, să vâneze...
Sunt foarte calculați.
Foarte inteligenți.
Am filmat și am trăit alături de numeroși leoparzi
și fiecare are personalitatea sa.
Când am cunoscut-o pe Mochima,
a sărit cu ușurință în coronament, la 10 sau 12 m înălțime,
și s-a poziționat
cu foarte mare grijă.
Habar n-aveam ce face.
Apoi s-a întâmplat ceva extraordinar.
N-am mai văzut un leopard care să riște atât ca să-și prindă prada.
Dar, la scurtă vreme, ne-a dezvăluit motivul.
Privind în culcuș și văzându-i pe puișori,
încep să înțeleg cât de vulnerabili sunt.
Primii doi ani sunt incredibil de periculoși,
de aceea mai puțin de jumătate din pui ajung la maturitate.
Nu știam unde va ajunge povestea.
Dar știam că, urmărind această familie,
voi deschide o fereastră în lumea unui leopard
pe care nimeni n-a mai avut-o.
TRĂIND CU LEOPARZII
Filmarea puilor de leopard e dificilă,
pentru că o mamă bună îi va ține bine ascunși
și neștiuți de nimeni.
Când puii mai cresc,
devin atenți la lumea înconjurătoare.
Dar nu se aventurează dincolo de marginile sălașului.
Abia după vârsta de trei luni,
puii încep să exploreze în afara sălașului.
Acum începe să le iasă la iveală caracterul.
Și e momentul să le dai nume.
Kutjira înseamnă „timida”.
Era leită mama ei.
MOCHIMA, „CURAJOASA”
Nu doar ca aspect, ci și ca personalitate.
O vedeai cum privește și analizează lumea din jurul ei.
Îi vedeai în ochi cât e de inteligentă.
Pe fiu l-am numit Dakunga, care înseamnă „cel ce vrea putere”.
Era diametral opus surorii lui.
Mai îndrăzneț și nesăbuit.
Și mult mai stângaci.
Dacă vrei să supraviețuiești în sălbăticie, nu poți fi neglijent.
E un loc periculos pentru pui.
Filmarea leoparzilor necesită mult devotament și pasiune.
Și știam că pentru a ține pasul cu această familie,
nu puteam lucra singur.
Trebuia să-mi construiesc o echipă foarte motivată
și pregătită să-și dedice câțiva ani din viață
urmăririi acestor leoparzi.
Am crescut în oraș
și, când am venit aici, nu știam să mă descurc în sălbăticie.
Mama, în special, nu s-a bucurat.
Credea că o să mă omoare un animal sălbatic, un prădător.
Nu știam că voi ajunge aici.
Și aveam foarte puțină experiență cu camera și în sălbăticie.
Am dat de greu de la început și a trebuit să arăt ce pot.
Mochima și-a ascuns puii în Luminișul Leoparzilor
și a pornit spre est, spre Crângul Mangustelor.
Pare că a pornit la vânătoare.
Se vede cât de concentrată e.
Are un singur lucru în minte.
Cum să pună hrană „pe masă”.
Pentru că, dacă nu reușești,
s-ar putea să nu-ți hrănești puii trei zile,
ceea ce ar fi periculos.
Fiecare mișcare a lor e bine calculată,
aproape se vede procesul ei de gândire.
În timpul vânătorii,
acea inteligență, combinată cu capacitatea de a se camufla,
sunt definitorii pentru un leopard.
E uimitor cât se poate apropia un leopard
fără ca prada să aibă idee că e acolo.
Am văzut-o pe Mochima pândind la câțiva metri de pradă
și stând o oră în acea poziție înainte să sară.
Un vânător experimentat își sufocă prada mușcând-o de bot și nas,
ca să nu scoată sunete care pot atrage alte prădătoare.
Cu cât un leopard ucide mai pe tăcute, cu atât are mai mult succes.
Leoparzii pot sui cadavrul prăzii în copac pentru a-l feri de necrofagi,
dar o mamă cu pui mici îl va ascunde, adesea, la sol.
Când Mochima și-a chemat puii,
Kutjira, cum îi stă în fire, a răspuns imediat.
Dar nici urmă de Dakunga.
Evident, se juca departe de locul unde ar fi trebuit să fie.
Și să-ți forțezi limitele în aceste medii ar putea fi fatal.
Mochima a trebuit să-l cheme de câteva ori înainte să primească răspuns.
Nu prea îl interesa.
Se simte deja la conducere.
Cadavrul le oferă puilor ocazia să învețe.
Și se desfășoară un ritual foarte comic,
prin care puii aproape retrăiesc vânătoarea.
E vital, pentru că le trezește setea de sânge
și e un pas important către a deveni vânători independenți.
Acum că puii sunt bine hrăniți, grași și fericiți,
Mochima trebuie să aibă grijă de teritoriul ei,
în suprafață de circa 20 de kilometri pătrați.
În acest scop, trebuie să patruleze pe la granițe,
marcându-le cu mirosul ei.
A fost foarte dificil de urmărit.
Mergea fără oprire și câte șapte, opt ore.
Organismul tău e în stare de stres ținându-te după ea.
În timpul ăsta, uneori uitam să mâncăm, pentru că nu voiam s-o pierdem.
Marcajul anunță alte femele de leopard
că acesta e terenul ei și să nu-l încalce.
Dar nu împiedică masculii nomazi să se aventureze pe teritoriul ei.
Cei mai mulți pui sunt uciși de alți leoparzi.
Și acest mascul nomad era o amenințare pentru Kutjira și Dakunga.
Ucid deliberat puii pentru a face femela să intre din nou în estru,
ca să se împerecheze cu ea.
Singurul care i-ar putea sta în cale...
e Mokhanyo...
MOKHANYO, „CEL MARE”
masculul dominant din zonă și tatăl puilor.
Îndată ce Mokhanyo a simțit mirosul intrusului,
a pornit în căutarea lui.
Nu a trecut mult
și Mokhanyo l-a găsit pe masculul deschis la culoare.
A existat un moment
în care cei doi masculi și-au dat târcoale.
Tensiunea creștea.
În cele din urmă, cei doi masculi au trebuit să se lupte.
S-a întâmplat la adăpost, într-o zonă cu arbuști.
Miza era mare.
Era o luptă care avea să determine
dacă Kutjira și Dakunga vor trăi sau nu.
Tânărul intrus a ieșit primul.
Dar nici urmă de Mokhanyo.
Incertitudinea era groaznică.
Mokhanyo a ieșit, în sfârșit, bătut rău.
Dar, din moment ce masculul nomad pleca,
Mokhanyo ieșise învingător.
Am răsuflat ușurați știind că familia Mochimei e în siguranță
și că putem continua să le spunem povestea.
Au fost zile, săptămâni în care nu am interacționat cu nimeni.
E important să te simți confortabil în propria companie.
Întotdeauna am fost introvertit
și cred că viața de aici, în liniște și pace,
mi s-a potrivit.
Când dormi noaptea sub cerul liber, trebuie să fii atent.
Există întotdeauna posibilitatea să treacă șerpi, scorpioni sau lei.
Dar ești și sub o pătură de stele
pe care azi oamenii nu o mai văd.
ȘASE LUNI MAI TÂRZIU...
Când te trezești, te cufunzi în mediul înconjurător.
Când privești în jur, nu cauți doar leoparzi, în copaci sau la sol.
Te uiți și la alte animale din zonă, să vezi dacă sunt relaxate sau în alertă.
Și asta îți va indica dacă e vreun leopard în apropiere sau nu.
Domnilor, am niște urme de femelă de leopard pe drumul
ce duce la Pădurea Pangolinilor.
Par proaspete, mă iau după ele.
Trebuie să gândești și să acționezi ca un leopard.
Ăsta e secretul găsirii lor.
Vine cu timpul și cu efortul depus zi de zi.
Am reușit s-o găsesc pe Mochima.
E cu Kutjira și se îndreaptă spre Răspântia Mangustanilor.
Când un pui de leopard ajunge cam la vârsta de un an,
instinctul său de vânătoare devine extrem de dezvoltat.
În această etapă, Mochima o lua pe Kutjira la câteva vânători,
ca să poată privi și învăța.
O dată, Kutjira își privea mama vânând.
Și mama stătea la pândă.
Complet ascunsă, nu voia să fie văzută.
Și, deodată, apare Kutjira, care vrea să se giugiulească cu mama.
Trebuie să le dai atenție copiilor, dar nu la muncă.
Kutjira are cele mai bune intenții,
dar încă nu are priceperea și experiența necesare.
Dar măcar e dispusă să învețe.
Dakunga era complet diferit de sora lui.
Nu se concentra să învețe de la nimeni.
Făcea cum îl tăia capul.
Mereu intra în bucluc.
Dintre cei doi pui ai Mochimei, ne temeam că Dakunga nu va supraviețui.
La un moment dat, a dispărut câteva zile.
Era neobișnuit. Nu-l găseam, nu știam unde e.
E foarte ușor ca un leopard de acea vârstă să fie ucis de alte prădătoare.
Sunt lângă Pădurea de Catifea și nu-l văd pe Dakunga.
E o familie de gheparzi în apropiere, probabil o să stau cu ei.
Era o mamă cu doi băieți aproape adulți.
Reușiseră să omoare o impala.
M-am uitat puțin cum mănâncă.
Și apoi pe cine văd?
Pe Dakunga.
Mergea drept spre cadavrul antilopei și familia de gheparzi.
Și se tot apropia.
Doar el putea încerca să ia antilopa,
așa mic cum e, de la trei gheparzi mari.
Asta descrie perfect personalitatea lui Dakunga.
N-am mai auzit de un leopard urmărit de un ghepard.
Și n-am auzit de un leopard care să urce într-un palmier.
Stăm și ne uităm la leoparzi ore întregi, zile, săptămâni fără să facă nimic.
Dar în ziua în care fac, trebuie să te asiguri că ești atent.
Probabil că Dakunga a crezut că are noroc
când a simțit mirosul altei prăzi.
Și-a urmat nasul, dar a descoperit că era prada lui Mokhanyo, tatăl lui.
Nu te bagi pe prada unui mascul dominant.
Dar Dakunga era condus de foame.
Nu conta că era tatăl lui.
Se juca cu focul.
De fiecare dată când eșua,
credeam că-și va veni în fire și se va lăsa păgubaș.
Dar nu-i pasă de pericol și i-a dat înainte.
Incredibil, îndrăzneala lui a dat roade.
Nu m-aș fi așteptat la un asemenea deznodământ
și nu știu de ce a cedat Mokhanyo.
Poate că tatăl lui i-a apreciat curajul, ceea ce ar fi uimitor.
E o dovadă a caracterului lui Dakunga.
Momente ca acesta înfățișează o latură a leoparzilor
pe care nu am mai văzut-o.
Pe seară, familia s-a reunit.
E superb felul în care s-au giugiulit.
E un moment foarte jucăuș, cu multe sărituri...
Și în cazul lui Dakunga, prosteală.
Dar acele momente de bucurie erau tot mai puține.
Se apropie momentul în care vor deveni mai independenți...
moment inevitabil pentru leoparzi.
Noah?
Da, Greg, spune!
În partea mea e liniște, n-am găsit urme.
Mă gândesc să merg în tabără, să mă spăl puțin.
Recepționat, Greg. Și la mine e liniște, așa că vin după tine.
Ne vedem în tabără!
Nu e ideal să stai în mașină aproape o săptămână fără să te miști.
Așa că să mergi în tabără, să faci un pic de sport,
să te razi, să ai puțină grijă de tine e important.
Echipa mi-a devenit ca o a doua familie.
Fără acest nivel de apropiere,
operațiunea nu ar fi posibilă.
Mulți avem o problemă când revenim în tabără.
Simțim că ratăm ce se întâmplă în savană.
Faci cât de multe poți în tabără,
dar te străduiești să te întorci pe teren.
ȘASE LUNI MAI TÂRZIU...
Când în Okavango e cel mai cald, delta e măturată de vânturi
și se adună nori de furtună.
Când se dezleagă băierile cerului, plouă cu găleata.
Totul pare să se bucure de venirea ploii.
E o ușurare față de arșița necruțătoare, promisiunea unor vremuri mai blânde...
când habitatul se umple de viață nouă.
Aproape toate animalele fată în acest sezon.
Nu există moment mai bun pentru puii de leopard de 18 luni...
pentru a se familiariza cu viitoarea lor pradă.
Am urmărit-o pe Kutjira. Suntem lângă Crângul Mangustelor.
Se culcă să se odihnească.
Era în tufișul ăla de câteva ore,
când și-a făcut apariția o ceată mare de babuini.
Și Kutjira cred că s-a gândit: „Poate reușesc să înhaț un pui.”
Și a stat prea mult în tufiș.
A fost înconjurată de masculi mari de babuin,
care au colți uriași, formidabili, făcuți pentru a răni.
Era în mare bucluc.
Nu cred că a alergat atât de repede în viața ei.
Dar și-a dat seama că lucrurile se pot schimba foarte repede aici.
Am petrecut mai mult timp cu leoparzii în această perioadă
decât cu orice altă viețuitoare de pe planetă.
A fost uimitor să putem urmări viața acestei familii evazive,
să le aflăm cele mai mari secrete.
Te atașezi emoțional de aceste feline.
Ești cu ele zi de zi, săptămână de săptămână,
și există un punct de la care începi să ții cu ele.
Râzi și plângi alături de ele și sunt momente în care te gândești:
„Iubesc pisica asta!”
Dar trebuie să-ți impui limite.
Trebuie să le lași să-și trăiască viața de leoparzi
și să rămâi simplu observator.
Era inevitabil ca Mochima să caute iar să se împerecheze.
Și când puii au împlinit doi ani,
Mochima a intrat în călduri.
Pentru a-i atrage atenția lui Mokhanyo,
a început să-și lase mirosul peste tot prin teritoriul său.
Împerecherea a doi leoparzi
este foarte intensă.
Se vor împerechea de sute de ori în decurs de patru sau cinci zile.
De obicei, femela e cea care-l încurajează pe mascul să se împerecheze.
Flirtează cu el...
îl copleșește cu dragoste și atenție.
După trei zile de împerechere, masculul e obosit.
E epuizat. Vlăguit.
Dar ea încă vrea să se asigure
că împerecherea a fost încununată de succes.
Vrea ca el să știe sigur că aceștia vor fi puii lui.
După împerechere, Mochima va fi din nou gestantă.
Iar Kutjira și Dakunga prezintă un real pericol pentru puii ei nenăscuți.
Acum, Mochima are doar trei luni
să-i „dea afară” înainte de nașterea noilor ei pui.
E o cursă contracronometru.
Kutjira părea să facă progrese mari,
dar încă nu reușise să-și vâneze prima pradă.
Dakunga, pe de altă parte, încă făcea greșeli mari.
Era o mare îngrijorare.
Mochima știa că are nevoie de ajutor.
Și, ca o mamă bună, îi arăta unde să-și găsească prada.
Evident, Mochima știa că în vizuină sunt pui de facocer
și-i oferea fiului ei o ocazie perfectă.
Este o decizie gândită, nu ceva instinctual.
A fost incredibil să fim martori la așa ceva.
Dar nu se aștepta ca mama să fie acasă.
E aproape imposibil să înfrunți un facocer adult în vizuină.
Colții lor ascuțiți i-ar sfâșia pe leoparzi.
Kutjira îi observa pe Dakunga și Mochima,
învățând din greșelile lor.
Duc o luptă pe care n-o pot câștiga.
Și, cam după o săptămână,
Kutjira stătea la 25 de metri de o vizuină de facocer.
Și aștepta.
După o oră,
o văd pe mama facocer ieșind din vizuină.
Am înțeles apoi că probabil își calculase această manevră
din clipa când ne-am oprit lângă vizuina de facocer.
E incredibil!
DUPĂ DOUĂ LUNI...
Kutjira nu devenise doar mai pricepută, ci și mai mare
și se maturizase sexual.
Începuse să lase marcaje olfactive pe tot teritoriul mamei ei.
Acest lucru avea să atragă masculi nomazi,
care sunt o amenințare pentru puii nenăscuți ai Mochimei.
Mochima nu avea de ales, trebuia s-o gonească pe Kutjira.
A simțit rapid mirosul Kutjirei
și a pornit pe urmele ei.
Kutjira și-a recunoscut mama.
Dar limbajul corpului ei era diferit. Era mai serioasă și mai concentrată.
Când lupta s-a terminat, pe fața Kutjirei se citea deruta.
Nu înțelegea agresivitatea mamei.
Mochima o împingea tot mai departe, către marginea teritoriului ei.
Când Kutjira a simțit că nu mai are unde merge
și a trebuit să se împotrivească, să rămână pe poziții,
Mochima s-a simțit provocată.
Așa s-a sfârșit această relație.
Mama și fiica sunt obligate să se despartă.
E greu de înțeles în termeni umani.
Despărțirea de odraslele noastre nu e niciodată așa abruptă.
E șocant să vezi așa ceva în viața unui leopard.
Dar acestea sunt legile naturii.
Iar Kutjira a fost împinsă în necunoscut
și nu era binevenită înapoi.
Ca Mochima să poată avea alți pui în siguranță,
trebuia ca ambii săi pui să plece,
dar Dakunga rămăsese încă în zonă.
În loc să gândească și să folosească abilitățile transmise de mama lui,
se arunca cu capul înainte.
Nu așa vânează un leopard.
Eșua lamentabil, vânătoare după vânătoare.
Dakunga nu era pregătit
și dacă era gonit acum, n-ar fi supraviețuit.
Dar, într-o zi, Dakunga a pândit o vizuină de facocer.
Am văzut toți leoparzii cercetând vizuinile de facocer...
dar n-am văzut niciunul să se pună cu cel mai mare din zonă.
Colți-de-sabie.
Nu era dispus să accepte eșecul, așa că l-a urmărit pe facocer
și a încercat din nou...
să ucidă un mascul adult de facocer.
Ne-a dovedit tuturor că greșeam.
Am fost mândri de el.
Uciderea facocerului a schimbat psihologia lui Dakunga,
ceea ce o afecta acum și pe mama lui.
O domina fizic și devenea o amenințare,
nu doar pentru ea, ci și pentru puii ei nenăscuți.
Se vedea cum legătura dintre ei începe să se rupă.
De câte ori se întâlneau, agresivitatea creștea.
În final, Mochima s-a săturat.
Familiaritatea și blândețea dispăruseră.
Dakunga a întors spatele teritoriului mamei sale
și a pornit pe propriul lui drum.
Mochima a făcut tot ce a putut pentru Dakunga.
Și acesta a plecat în lume cu cele mai mari șanse.
A trebuit să-l privim plecând
și nu știam dacă o să-l mai vedem vreodată.
E un moment dulce-amărui.
Indiferent de ce simțim noi,
trebuie să plece să-și caute teritoriu și, într-o zi, să-și întemeieze o familie.
Suntem mândri că a ajuns până aici.
A parcurs cea mai grea parte a drumului.
Știm că o să aibă succes în sălbăticie.
E un băiat mare și puternic și asta ne liniștește.
Odată cu plecarea lui Dakunga,
această fereastră unică în viața de familie a leoparzilor s-a închis.
Nu cred că poți fi martor la așa ceva
fără să fii schimbat de experiențele pe care le-am împărtășit.
Cei doi ani și jumătate petrecuți filmând acești leoparzi
mi-au oferit o nouă perspectivă asupra vieții noastre.
Viața pe care o duc ei are ceva pur.
E foarte aerisită și necomplicată
și cred că dacă și eu aș putea trăi așa...
ar fi un lucru bun.
La câteva luni după ce am încetat s-o urmărim pe Mochima,
m-a sunat Noah să-mi spună că a găsit-o...
zăcând la marginea pădurii, moartă.
Ironia faptului că am putut-o atinge doar după moarte...
a fost... groaznică.
A fost unul dintre cele mai grele momente din viața mea.
Să văd o felină pe care am ajuns s-o cunosc și am iubit-o atât...
că s-a dus.
Nu voi afla niciodată ce i s-a întâmplat.
Dar aceste animale duc vieți scurte și intense.
Și a ei a fost deosebită.
Iar noi am avut norocul să vedem o parte.
După moartea Mochimei, parcă lumea noastră se golise complet.
Nu mai aveam leoparzi în jur.
Până când a sunat Greg că a găsit-o pe Kutjira.
Era la marginea teritoriului mamei ei.
Toată echipa a fost entuziasmată că s-a întors.
Stătea sus, între crengile unui copac.
Am observat niște antilope impala în apropiere.
Și, în sinea mea,
am bănuit cumva că, dacă antilopele ajung sub copac,
ar putea încerca să le vâneze.
Până la urmă, câțiva masculi au ajuns sub copac.
Și, Doamne! Am văzut capul cum i s-a ițit...
A reușit, i-a ieșit perfect.
Ne-am bucurat că moștenirea Mochimei este dusă mai departe.
A făcut ca sfârșitul poveștii să fie, mai degrabă, un început.
Un nou capitol din viața Kutjirei, în care se transformă
într-o felină excepțională la rândul ei.
Subtitrarea: Raluca Dimitriu