Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
OKAVANGODELTAT, BOTSWANA
Leoparden är ett helt enastående rovdjur.
Dess förmåga att gömma sig...
Dess förmåga att klättra och att jaga...
De är beräknande. De är väldigt smarta.
Jag har levt ihop med och filmat leoparder under årens lopp,
och varenda en av dem har en unik personlighet.
Första gången jag stötte på Mochima
klättrade hon enkelt upp till toppen av grenverket. Det var 10-12 meter upp.
Där la hon sig avsiktligt till rätta.
Jag förstod inte vad hon höll på med.
Sen inträffade nåt helt enastående.
Aldrig förr hade jag sett en leopard ta en sån risk för att ta ett byte.
Ganska omgående avslöjade hon orsaken till detta.
Jag kikade in i hålan och såg en skymt av de små leopardungarna.
Jag förstod verkligen hur sårbara de var.
De första två åren är mycket farliga.
Det är därför färre än hälften av ungarna klarar sig till vuxen ålder.
Jag hade ingen aning om vart det här skulle leda.
Jag visste dock att om jag följde den här familjen
skulle jag få en inblick i leopardens värld som ingen nånsin förr hade fått.
LIVET SOM LEOPARD
Att filma leopardungar är alltid utmanande.
En god mor ser till att hålla dem helt dolda för omvärlden.
När ungarna blir äldre börjar de bli medvetna om omvärlden.
Men de ger sig inte iväg utanför hålan.
Först efter ungefär tre månader börjar ungarna utforska världen utanför hålan.
Det är nu som deras riktiga karaktärsdrag träder fram.
Och nu passar det bra att döpa dem.
Kutjira betyder "den blyga".
Hon var sin mors spegelbild.
MOCHIMA "DEN MODIGA"
Inte bara till utseendet, utan också till kynnet.
Man såg att hon observerade och klurade ut världen omkring sig.
Man såg intelligensen i hennes ögon.
Jag gav hennes son namnet Dakunga, vilket betyder "den som vill ha makt".
Han var sin systers totala motsats.
Han var väldigt övermodig.
Och väldigt klumpig.
Om man ska överleva i vildmarken kan man inte bete sig helt obetänksamt.
Det är en farlig plats att växa upp på.
Att filma leoparder kräver mycket engagemang och passion.
Om jag skulle klara av att hålla jämna steg med familjen,
då skulle jag absolut inte klara det ensam.
Jag behövde ett team som var motiverat.
De behövde vara beredda på att offra flera år av sina liv
på att följa de här leoparderna.
Jag växte upp i stan, och jag visste inte riktigt hur jag skulle klara mig i bushen.
Min mamma var inte så förtjust i det.
Hon var säker på att ett rovdjur skulle ta mig.
Jag hade väl aldrig trott att jag skulle hamna här.
Jag hade minimal erfarenhet av både kameraarbete och att vistas ute i bushen.
Det blev ett eldprov. Jag visste att jag var tvungen att visa vad jag gick för.
Mochima har gömt undan sina ungar på leopardcentralen.
Hon är på väg österut mot Mongoose Tree Line.
Hon ser ut att vara på jakt.
Man ser hur koncentrerad hon är.
Hon har bara en sak i huvudet. Hon måste se till att få mat på bordet.
Om det misslyckas får ungarna kanske ingen mat på tre dagar,
och då börjar det bli farligt.
Varenda rörelse de gör är avsiktlig, och man ser tydligt hur de tänker.
När jakten pågår...
Då ser man intelligensen i kombination med förmågan att hålla sig dold.
Det är vad som kännetecknar en leopard.
Det är otroligt hur nära bytet en leopard kan komma
utan att bytet är medvetet om att leoparden är där.
Jag har sett henne lura på byten bara nån meter ifrån dem,
och hon kunde tillbringa upp till en timme i den positionen innan hon anföll.
En erfaren jägare kan kväva sitt byte genom att bita över dess mun och nos.
Det förhindrar ljud som kan dra till sig andra rovdjur.
Ju tystare en leopard kan döda, desto mer framgångsrik är den.
Leoparder kan släpa upp kadaver i träden för att hålla dem undan från asätare,
men en mor med väldigt små ungar gömmer oftast kadavret på marken.
Mochima ropar på ungarna.
Kutjira reagerar direkt, precis som hon vanligtvis gör.
Men Dakunga var som bortblåst.
Han hade uppenbarligen lekt långt borta från där han borde ha varit.
Att tänja på gränserna i den här omgivningen kan vara livsfarligt.
Mochima fick ropa flera gånger innan hon fick svar.
Han brydde sig inte.
Han tyckte redan att det är han som bestämmer.
Kadavret ger ungarna en läromöjlighet.
En sorts komisk ritual utspelar sig.
Det är som om de återupplever jakten i sina egna huvuden.
Det är avgörande eftersom det eldar på deras blodtörst.
Det är ett viktigt steg att ta så att de själva blir självständiga jägare.
Ungarna är nu mätta, feta och glada.
Nu måste Mochima ge sig av för att upprätthålla sitt revir.
Det är cirka 20 kvadratkilometer stort.
Hon måste därför patrullera revirets gräns och doftmarkera den.
Det är en utmaning att följa efter henne.
Hon kan gå i sju till åtta timmar i sträck.
Man blir stressad av att försöka hänga med.
Ibland glömmer vi att äta, för vi vill ju inte tappa bort henne.
Doftmarkeringen visar andra leopardhonor
att det här är hennes område och att de bör hålla sig borta.
Det avskräcker inte nomadiska hanar från att bege sig in på hennes revir.
Den vanligaste dödsorsaken för leopardungar är andra leoparder.
Den här nomadiska hanen utgör ett hot mot Kutjira och Dakunga.
Hanarna dödar ungarna för att få honan brunstig igen.
Då kan de para sig med henne.
Det enda som kan stå i vägen för honom...
...är Mokhanyo.
Han är områdets dominanta hane och ungarnas far.
Så fort Mokhanyo kände inkräktarens doft började han omedelbart spåra honom.
Det dröjde inte länge förrän Mokhanyo hann ikapp den lite ljusare hanen.
Vi hamnade i en situation där de två hanarna bedömde varandra.
Spänningen bara ökade.
Till slut kom de till en punkt där de var tvungna att slåss.
Det hände i ett område med buskskog, utom synhåll.
Mycket stod på spel.
Kampen skulle avgöra om Kutjira och Dakunga skulle leva eller dö.
Den unge inkräktaren var den första som dök upp.
Men Mokhanyo syntes inte till.
Ovissheten var hemsk.
Slutligen dök han upp, ordentligt tilltufsad.
Den nomadiska hanen gav sig dock av.
Mokhanyo hade uppenbarligen segrat.
Alla drog en suck av lättnad. Nu visste vi att Mochimas familj var trygg.
Nu kunde vi gå vidare med deras historia.
Det fanns dagar och veckor då man inte träffade en enda människa.
Därför är det viktigt att man är bekväm med sitt eget inre liv.
Jag har alltid varit lite introvert.
Jag antar att lugnet och stillheten här passar bra ihop med min personlighet.
Sover man utomhus på nätterna måste man vara påpasslig.
Man kan råka ut för ormar och skorpioner och att lejon går förbi.
Men man ligger även under en stjärnbestrött täcke.
Det är nåt som många inte får uppleva nuförtiden.
SEX MÅNADER SENARE...
När man vaknar försjunker man helt i omgivningen.
Man letar inte bara efter leoparder uppe i träden eller som går omkring.
Man observerar också andra djur i området.
Man kollar om de är lugna eller på alerten.
Det kan ge indikationer på om det finns leoparder i närheten eller inte.
Hörni, jag ser leopardspår från en hona som leder mot Pangolin Forest.
De verkar nygjorda. Jag följer dem.
Man måste bli en leopard. Man måste tänka och bete sig som en.
Det är nyckeln till att hitta dem.
Det lär man sig med tiden, och genom att anstränga sig varje dag.
Jag har lyckats hitta Mochima.
Hon är med Kutjira, och de är på väg mot Mangosteen Crossing.
När en leopardunge når cirka ett års ålder
börjar jaktinstinkten verkligen ta över.
Vid det här laget tog Mochima med sig Kutjira ut på ett flertal jakter.
Hon fick observera och lära sig jaga.
En gång observerade Kutjira sin mamma när hon jagade.
Mamma var helt fokuserad på jakten.
Hon höll sig gömd. Hon ville undgå upptäckt.
Helt plötsligt dyker Kutjira upp. Hon vill gosa med sin mamma.
Man måste ju ge sina barn uppmärksamhet, men inte på jobbet.
Kutjira försöker verkligen, men hon har inte skickligheten och erfarenheten än.
Hon är åtminstone villig att lära sig.
Dakunga var helt annorlunda än sin syster. Han ville inte lära sig nåt av nån.
Han körde sitt eget lopp.
Han hamnade alltid i knipa.
Vad gällde Mochimas två ungar oroade vi oss för att Dakunga inte skulle klara sig.
Vid ett tillfälle var han försvunnen i flera dagar.
Det var ovanligt. Vi hittade honom inte. Vi visste inte var han var.
En ung leopard löper en stor risk att bli dödad av andra rovdjur.
Jag är vid Velvet Tree Line nu, och jag ser inte röken av Dakunga.
Det finns en gepardfamilj här, så jag kommer nog att stanna hos dem.
Det var en mamma med två halvvuxna pojkar.
De hade lyckats döda en impala.
Jag observerade dem medan de åt.
Och gissa vem som dyker upp då?
Dakunga.
Han är på väg mot impalakadavret och gepardfamiljen.
Han kommer närmare och närmare.
Ingen annan än han skulle försöka ta impalan.
Han är en liten pojke, och de är tre stora geparder.
Det här visar precis hur Dakunga är.
Jag har aldrig hört talas om att geparder jagar leoparder.
Och inte heller att en leopard har klättrat upp i en palm.
Vi observerar leoparderna i timmar, dagar och veckor när de inte gör nåt alls.
När nåt sen väl händer måste man vara på hugget.
Dakunga trodde nog att han hade tur när han kände doften av ännu ett nedlagt byte.
Han lät nosen visa vägen och upptäckte att bytet tillhörde Mokhanyo, hans far.
Man försöker helt enkelt inte ta en dominant hanes nedlagda byte.
Men Dakunga styrdes av sin mage.
Det spelade ingen roll att det var hans far.
Han lekte med elden.
Varje gång Dakunga misslyckades trodde jag att han skulle tänka om och ge upp.
Men han insåg inte faran, och han framhärdade.
Otroligt nog lönade sig hans djärvhet.
Jag hade aldrig väntat mig att det skulle sluta så här,
och jag vet inte riktigt varför Mokhanyo gav med sig.
Det kanske berodde på att han var Dakungas far, vilket vore häpnadsväckande.
Här ser man verkligen vad Dakunga går för.
Och stunder som dessa visade verkligen upp en sida hos leoparderna
som vi aldrig hade sett förut.
Slutligen återförenades familjen.
Man ser tydligt deras samhörighet i det ögonblicket.
De är väldigt lekfulla, de hoppar runt en massa.
Dakunga håller bara på och fånar sig.
De här stunderna av lycka blev färre och färre.
De närmar sig definitivt en tidpunkt då de kommer att vara mer självständiga.
Det är oundvikligt när man är en leopard.
- Noah? - Ja, Greg, kör.
Det är lugnt hos mig. Jag ser inget,
så jag återvänder till lägret för att fräscha upp mig.
Uppfattat, Greg. Det är väldigt lugnt här med, så jag kommer strax in också.
Vi ses i lägret.
Att sitta i en bil i nästan en vecka utan att röra på sig är inte bra.
Att få komma till lägret och få sporta lite och raka sig,
att få ta hand om sig själv, det är också viktigt.
Gänget har blivit som en stor familj.
Om inte teamet hade fungerat så bra ihop skulle det här inte ha kunnat genomföras.
Många av oss känner att när vi är i lägret missar vi nåt viktigt ute i bushen.
Man gör så mycket man kan i lägret,
men man försöker komma ut igen så fort som möjligt.
SEX MÅNADER SENARE...
När Okavango är som varmast börjar det blåsa och det bildas åskväder.
När det väl börjar regna öser det ner.
Allt verkar fira regnets ankomst.
Den obevekliga hettan lättar. Det är ett löfte om bättre tider...
Hela området får nytt liv.
Nästan alla djur får ungar vid den här tiden.
Nu har tillfället kommit för de 18 månader gamla leopardungarna.
Nu är det dags att bekanta sig med sina framtida bytesdjur.
Jag har spårat Kutjira.
Vi är nära Mongoose Tree Line just nu. Hon lägger sig för att vila.
Hon hade legat i snåren i några timmar.
Då dök en stor grupp babianer upp i området.
Och Kutjira kanske tänkte: "Kanske kan jag ta ett ungdjur."
Hon hade stannat kvar för länge i busksnåren.
Hon var omringad av stora babianhanar.
De har enorma, skräckinjagande tänder. De är som gjorda för att tillfoga skada.
Hon satt i klistret.
Hon hade nog aldrig förr sprungit så fort i hela sitt liv.
Men hon insåg att saker och ting kan förändras väldigt snabbt här ute.
Vi tillbringade mer tid med leoparderna under projektets gång
än med nån annan varelse på hela planeten.
Det var fantastiskt att bli insläppt i denna gäckande och hemlighetsfulla familj.
Vi tog del av deras största hemligheter.
Man blir känslomässigt fäst vid de här katterna.
Man umgås ju med dem vecka in och vecka ut.
Vid en viss tidpunkt börjar man heja på dem.
Man skrattar och gråter med dem, och ibland tänker man för sig själv:
"Jag älskar verkligen den här katten." Men nånstans måste man dra en gräns.
Man måste låta dem leva som leoparder.
Själv måste man vara en observatör.
Det var oundvikligt att Mochima skulle vilja para sig igen.
Och när ungarna var två år gamla...
Då blev hon brunstig igen.
Hon ville få Mokhanyos uppmärksamhet.
Hon började lämna doftmarkörer över hela sitt revir.
När två leoparder möts blir mötet väldigt intensivt.
De parar sig hundratals gånger under fyra till fem dagar.
Vanligtvis är honan den som uppmuntrar parningsbeteendet.
Hon flörtar med honom...
Hon överöser honom med kärlek och uppmärksamhet.
Efter tre dagars parning är hanen trött. Han är utmattad. Han är uttömd.
Hon vill säkerställa att parningen blir en framgång.
Hon vill helt enkelt se till att han vet att det här kommer att vara hans ungar.
Efter att ha parat sig kommer Mochima att få en ny familj.
Både Kutjira och Dakunga utgör då en verklig fara för hennes ofödda ungar.
Mochima har nu bara tre månader på sig.
Hon måste få iväg dem båda innan den nya familjen anländer.
Det börjar bli ont om tid.
Kutjira visade stora tecken på framsteg,
men hon hade fortfarande inte lyckats döda sitt första byte än.
Dakunga, å andra sidan, fortsatte att begå stora misstag.
Han var ett stort bekymmer.
Mochima visste att han behövde hjälp.
Eftersom hon var en god mor visade hon var han kunde hitta sitt byte.
Mochima visste att det fanns vårtsvinskultingar nere i hålan.
Hon gav sin son det perfekta tillfället.
Det var en genomtänkt process. Det var inget instinktivt.
Det var otroligt att få bevittna det beteendet.
Hon hade inte trott att mamman skulle vara hemma.
Att slåss mot ett vuxet vårtsvin i en håla är nästan omöjligt.
Dess sylvassa betar skulle enkelt slita dem i bitar.
Kutjira hade observerat Dakunga och Mochima. Hon lärde av deras misstag.
De utkämpade en strid de aldrig kunde vinna.
Ungefär en vecka senare
sitter Kutjira 25 meter från en vårtsvinshåla.
Och hon väntar.
En timme senare ser jag vårtsvinsmamman lämna hålan.
Jag förstod efteråt att hon hade räknat ut allt det här,
från ögonblicket vi stannade bredvid vårtsvinshålan.
Det är otroligt!
TVÅ MÅNADER SENARE...
Det var inte bara Kutjiras skicklighet som växte.
Hon växte också i storlek, och hon blev könsmogen.
Hon började doftmarkera överallt på sin mors revir.
Det drar till sig nomadiska hanar.
De hanarna utgör ett hot mot Mochimas ofödda ungar.
Mochima hade inget val. Hon var tvungen att driva bort Kutjira.
Hon hittade Kutjiras doft väldigt snabbt och började spåra henne.
Kutjira kände igen sin mor.
Men hennes kroppsspråk var annorlunda. Hon var allvarligare och mer fokuserad.
När slagsmålet var över såg man förvirringen i Kutjiras ansikte.
Hon förstod inte aggressionen.
Mochima pressade henne närmare och närmare revirets gräns.
Hon kände till slut att hon inte kunde gå längre bort.
Hon kände att hon var tvungen att stå på sig.
Det sågs som en utmaning.
Det blev slutet på deras förhållande.
Mor och dotter fick gå skilda vägar.
Det är svårt att förstå i mänskliga termer.
När vi skiljs från vår avkomma sker det aldrig så abrupt.
Att se det ske i en leopards liv är brutalt.
Men det är så det fungerar i naturen.
Kutjira knuffades ut i det okända.
Hon var inte välkommen tillbaka.
För att Mochimas nya kull skulle vara trygg
behövde hon få båda ungarna att ge sig av, men Dakunga var fortfarande kvar.
Istället för att tänka efter och använda färdigheterna som han fått av sin mor
rusade han huvudstupa in i olika situationer.
Så bör inte en leopard jaga.
Han misslyckades totalt, gång på gång.
Dakunga var inte redo. Om han drevs bort nu skulle han inte överleva.
En dag klättrade Dakunga upp ovanpå en vårtsvinshåla.
Jag har sett alla leoparderna kolla vårtsvinshålor tidigare.
Jag har aldrig förr sett nån ge sig på det största vårtsvinet i området.
Sabeltand.
Han tänker inte misslyckas. Därför följer han efter vårtsvinet och försöker igen.
Han försöker döda en vuxen vårtsvinsgalt.
Där visade han vad han gick för.
Det var ett stolt ögonblick.
Att Dakunga lyckades döda vårtsvinet förändrade hans tankesätt.
Det påverkade hans mor.
Fysiskt sett var han starkare än hon, och han utgjorde ett hot,
inte bara mot henne, utan även mot hennes ofödda ungar.
Man kunde se att deras förhållande började gå i kras.
Varje gång de möttes ökade aggressionen.
Till slut fick Mochima nog.
Förtrogenheten och vänligheten var borta.
Han vände ryggen åt sin mors revir och bestämde sig för att gå sin egen väg.
Mochima hade gjort allt hon kunde för Dakunga.
Han begav sig ut i stora världen väl förberedd.
Vi såg honom ge sig av, och vi visste inte om vi nånsin skulle få se honom igen.
Ögonblicket var bitterljuvt.
Oavsett vad man själv känner måste han ge få sig av.
Han måste skaffa ett eget revir och en dag bilda sin egen familj.
Vi kände oss stolta över att han hade kommit så här långt.
Han hade klarat av den svåraste delen av sin resa.
Vi visste att det skulle gå bra för honom.
Han är en stor, stark kille. Man kan finna tröst i det.
När Dakunga nu hade gett sig av
var den här unika inblicken i en leopardfamiljs liv över.
När man deltar i nåt sånt här
kan man inte undgå att förändras av det man får uppleva tillsammans.
Att filma de här leoparderna under två och ett halvt år
har fått mig att betrakta våra liv på ett annat sätt.
Det finns en renhet i livet de lever.
Det är väldigt enkelt och okomplicerat.
Jag tror att om jag levde mitt liv mer på det sättet...
Då vore det bra.
Några månader efter att vi hade slutat följa efter Mochima
ringde Noah och berättade att han hade hittat henne.
Hon låg död i skogsbrynet.
Det var ironiskt att vi inte kunde röra vid henne förrän hon var död.
Det var hemskt.
Det var ett av de svåraste ögonblicken jag nånsin har upplevt.
Jag såg en katt som jag hade lärt känna och som jag älskade så mycket...
Borta.
Jag kommer aldrig att få veta vad som hände henne.
Men de här djuren lever väldigt korta och intensiva liv.
Hennes liv var enastående. Vi hade turen att få bevittna en del av det.
Efter Mochimas död kändes det som om vår värld var helt tom.
Vi hade inga leoparder omkring oss.
Sen hörde Greg av sig och berättade att han hade hittat Kutjira.
Hon var vid gränsen till sin mors revir.
Alla i gänget blev exalterade över att hon hade återvänt.
Hon satt högt uppe bland grenarna i ett träd.
Jag såg några impalahjortar i närheten.
Och jag fick en känsla av att om en impala ställde sig under trädet,
då skulle hon nog försöka ta den.
Till slut ställde sig några av bockarna under trädet.
Herregud, man ser ett huvud sticka ut.
Hon var mitt i prick.
Det kändes betryggande att arvet efter Mochima bevarades.
Det gjorde slutet av historien till mer av en början.
Det blev ett nytt kapitel i Kutjiras liv där hon fortsatte att utvecklas.
Hon blev själv en helt enastående katt.
Undertexter: Mats Nilsson