Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ДЕЛЬТА ОКАВАНҐО, БОТСВАНА
Леопарди — досконалі хижаки.
Вони вміють ховатися...
лазити по деревах, полювати...
Вони дуже розважливі.
Дуже розумні.
Я живу поруч з леопардами і знімаю їх уже багато років,
і кожен з них має унікальний характер.
БРЕД
Коли я спостерігав за Мочімою вперше,
вона легко залізла на це гілля на висоті 10–12 метрів
і розташувалася там
цілком свідомо.
Я гадки не мав, що вона робить.
А далі сталося дещо незвичайне.
Я ніколи не бачив, щоб леопард так ризикував заради здобичі.
Але згодом причина стала зрозумілою.
Зазирнувши до її лігва й побачивши крихітних дитинчат,
я почав розуміти, наскільки вони вразливі.
Перші два роки неймовірно небезпечні,
тому зрілості досягають менше половини дитинчат.
Я й гадки не мав, що вийде з цієї історії.
Але я знав, що стежачи за цією сім'єю,
я відчиню вікно у світ леопардів,
якого ще ніхто не бачив.
ЖИТТЯ З ЛЕОПАРДАМИ
Знімати дитинчат леопардів завжди складно,
бо хороша мати завжди тримає їх у схованці,
щоб про них ніхто не знав.
Дитинчата, дорослішаючи,
поводяться відносно пильно.
Але вони не наважуються виходити за межі лігва.
Лише місяців через три
малюки починають досліджувати світ за межами лігва.
Саме тоді розкривається справжній характер кожного.
І це чудовий час, щоб дати їм імена.
Кутджіра означає «сором'язлива».
Вона дуже нагадувала матір.
МОЧІМА «ХОРОБРА»
І не лише виглядом, а й характером.
Ви бачили, як вона дивиться й аналізує світ навколо.
У її очах справді відчувся розум.
Її сина я назвав Дакунґа — «той, що прагне влади».
Він був повною протилежністю своєї сестри.
Він був набагато безтурботнішим.
Набагато незграбнішим.
Якщо хочеш вижити в дикій природі, не можна нехтувати обережністю.
Рости тут небезпечно.
Щоб знімати леопардів, потрібна велика пристрасть і відданість.
І я знав, що якщо я хочу встигати за цією сім'єю,
самому мені не впоратися.
СТІВ
ҐРЕҐ
Я мав створити команду, яка була б неймовірно зарядженою
і готовою присвятити кілька років життя
переслідуванню цих леопардів.
Я виріс у місті,
тому спочатку я не знав, як давати собі раду в буші.
Це дуже не сподобалося моїй мамі.
Вона думала, що дикі тварини, хижаки, роздеруть мене.
Я й не думав, що опинюся тут.
НОА
Я мав мінімум досвіду роботи з камерою і життя в буші.
Мене кинули сюди без підготовки, і я мав показати, на що здатен.
Так, Мочіма сховала дитинчат на Головній базі
і прямує на схід до Мангустового узлісся.
Схоже, вона полює.
Ви бачите, яка вона зосереджена.
У неї на думці лиш одне.
Вона тут, щоб добути їжу.
Бо якщо не вийде,
діти третій день поспіль сидітимуть без їжі,
а це вже небезпечно.
Кожен їхній рух цілком обдуманий,
і можна побачити, як розгортається процес мислення.
Коли полювання розпочинається,
цей інтелект у поєднанні зі здатністю лишатися непомітним
виявляється як сутність леопарда.
Просто неймовірно, як леопард може так близько підійти
і як його зовсім не помічає здобич.
Я бачив, як Мочіма стежила за здобиччю за кілька метрів
і майже годину не змінювала положення, перш ніж напасти.
Досвідчений мисливець може задушити здобич,
вкусивши її за рот і ніс,
щоб не було шуму, який могли б почути інші хижаки.
Що тихіше леопард убиває, то кращий він мисливець.
Леопард може затягнути тушу на дерево, щоб уберегти її від стервоїдних,
але мати малих дитинчат часто ховає здобич на землі.
Коли Мочіма покликала дитинчат,
Кутджіра, як зазвичай, відгукнулася миттєво.
Але ніде не було видно Дакунґи.
Очевидно, він гуляв досить далеко від місця, де мав би гуляти.
А розширення кордонів у такому середовищі може бути фатальним.
Мочімі довелося кликати кілька разів, перш ніж він озвався.
Йому до того байдуже.
Він уже почувається головним.
Туша для дитинчат — це й можливість повчитися.
Вони здійснюють своєрідний дуже кумедний ритуал,
під час якого відтворюють полювання у своїй уяві.
Це життєво важливо, бо це розпалює їхню жагу крові
і це важливий крок до перетворення на самостійних мисливців.
Тепер, коли дитинчата ситі, товсті й щасливі,
Мочіма мусить іти охороняти свою територію
площею близько 20 квадратних кілометрів.
Тому вона патрулює свої кордони,
помічаючи їх запахом.
Переслідувати її надзвичайно складно.
Вона може ходити по сім-вісім годин поспіль.
Ви постійно напружені, стараєтеся не відставати.
У таких випадках іноді забуваєш поїсти,
бо не хочеш загубити її.
Ці запахи дають іншим самицям зрозуміти,
що це її земля і що їм сюди зась.
Та це не стримує кочових самців, що проникають на її територію.
Найчастіше дитинчат леопардів убивають інші леопарди.
І цей самець-кочівник був загрозою для Кутджіри й Дакунґи.
Вони навмисно вбивають дитинчат, щоб у самиці відновився естральний цикл,
аби потім з нею спаруватися.
Єдине, що може стати йому на заваді, —
це Моханьйо...
МОХАНЬЙО «ВЕЛИКИЙ»
домінантний самець у цій місцевості й батько дитинчат.
Щойно Моханьйо почув запах чужака,
він негайно пішов його слідом.
Минуло небагато часу,
і Моханьйо наздогнав блідуватого самця.
Ситуація була така,
що ці двоє самців придивлялися один до одного.
Напруга зростала й зростала.
Зрештою дійшло до того, що двоє самців мали битися.
Це сталося в густому чагарнику, де їх ніхто не бачив.
Ставки були високі.
У цьому бою остаточно вирішувалося
питання життя і смерті Кутджіри й Дакунґи.
Молодий чужак вийшов першим.
А от Моханьйо не з'являвся.
Невизначеність була страшна.
Нарешті він вийшов, добряче побитий.
Та оскільки самець-кочівник почав іти,
він, звісно, переміг.
Ми всі полегшено зітхнули, знаючи, що сім'я Мочіми в безпеці
і що наша історія про них триватиме.
Бували дні й тижні, коли ти ні з ким не спілкуєшся.
Тому важливо почуватися комфортно наодинці з собою.
Я завжди був трохи інтровертом
і гадаю, що перебування тут, у тиші й спокої,
відповідає моєму характеру.
Коли спиш надворі вночі, треба бути насторожі.
Завжди є ризик, що поруч з'являться змії, скорпіони, леви.
Зате ти лежиш під зоряним покривалом,
чого з сучасними людьми практично не трапляється.
МИНУЛО ПІВ РОКУ...
Прокидаючись, ти поринаєш у це середовище.
Коли дивишся навколо,
ти не просто шукаєш леопардів на деревах чи на землі.
Ти дивишся також на дичину в цій місцевості,
звертаєш увагу, розслаблена вона чи насторожі.
Це теж допомагає зрозуміти, є поруч леопард чи ні.
Хлопці, я знайшов сліди самиці леопарда на дорозі
в бік Панголінового лісу.
На вигляд свіжі. Я поїду за ними.
Ти маєш стати леопардом, думати й діяти, як леопард.
Це ключ до успіху в пошуку.
Це приходить з часом, коли докладаєш зусиль щодня.
Так, мені вдалося вистежити Мочіму.
Вони з Кутджірою прямують до Мангостанового перехрестя.
Коли дитинчатам леопарда близько року,
їхні мисливські інстинкти починають прокидатися.
На цьому етапі Мочіма кілька разів брала Кутджіру на полювання,
щоб та спостерігала і вчилася.
Це один з випадків, коли Кутджіра дивиться, як мама полює.
Мама повністю в процесі.
Абсолютно невловима й непомітна.
Аж раптом до неї підходить Кутджіра,
бо їй захотілось пригорнутися до мами.
Дітям треба приділяти увагу,
але ж не на роботі.
У Кутджіри найкращі наміри,
але їй поки що бракує навичок, досвіду.
Вона принаймні хоче вчитися.
Дакунґа був зовсім не схожим на сестру.
Йому бракувало зосередженості й бажання вчитися в когось.
У нього ніби була своя місія.
Він завжди ліз у якусь халепу.
Ми завжди побоювалися,
що з двох дитинчат Мочіми саме Дакунґа може не впоратися.
Був такий період, коли він зник на кілька днів.
Це було незвично. Ми не могли його знайти, не знали, де він.
Леопарда на цьому етапі життя можуть дуже легко вбити хижаки.
Я зараз біля Оксамитового узлісся, і Дакунґи тут не видно.
Тут поблизу сім'я гепардів, тож я, мабуть, побуду з ними.
Це була мати з двома самцями-підлітками.
Їм вдалося вполювати імпалу.
Я трохи познімав, як вони їдять.
Аж ось я бачу кого?
Дакунґу.
Він іде за тушею імпали до сім'ї гепардів.
Він підходить дедалі ближче.
Лише він наважиться відібрати цю імпалу,
маленький хлопчик, у трьох великих гепардів.
У цьому вчинку вся вдача Дакунґи.
Я ніколи не чув, щоб за леопардом гнався гепард.
І я ніколи не чув, щоб леопард залазив на пальму.
Ми сидимо й дивимося, як ці леопарди годинами, днями, тижнями
нічого не роблять.
Але настає той день, коли ти мусиш бути уважним.
Певно, Дакунґа подумав, що удача поруч,
коли почув запах іншої здобичі.
Він пішов на запах, але з'ясувалося, що це Моханьйо, його батько.
Ніхто не сміє зазіхати на здобич домінантного самця.
Але Дакунґа йшов за покликом шлунка.
Байдуже, що це був його батько.
Він грався з вогнем.
Після кожної невдачі Дакунґи
я думав, що він схаменеться і здасться.
Але він геть не відчуває небезпек і просто наполягає на своєму.
Неймовірно, але сміливість окупилася.
Ніколи б не подумав, що така ситуація так закінчиться,
і я не знаю, чому Моханьйо поступився.
Можливо, це було визнання з боку батька — тоді це приголомшливо.
Це справді свідчить про характер Дакунґи.
І в такі моменти відкриваються нові риси леопардів,
яких раніше ми ніколи не бачили.
Наприкінці дня сім'я знову разом.
Їхній зв'язок у цей момент неймовірний.
Вони дуже грайливі, багато стрибають.
А Дакунґа багато пустує.
Таких радісних моментів ставало дедалі менше.
Звісно, незабаром той час, коли вони будуть самостійнішими...
що для леопарда неминуче.
Ноа?
Так, Ґреґу, кажи.
У мене тихо.
Я нічого не знайшов,
тому думаю їхати в табір освіжитися.
Зрозумів, Ґреґу. І в мене тихо, тому я теж скоро буду.
Побачимося в таборі.
Майже тиждень сидіти в машині й не рухатися — це не дуже добре.
Тому приїхати до табору, пограти в активні ігри,
поголитися, знаєте,
просто подбати про себе — це теж важливо.
ГАННА
Наша команда стала ніби великою родиною.
Без такої енергійної команди
увесь наш план був би просто нездійсненним.
У таборі в багатьох є хворобливе відчуття,
що ти ніби пропускаєш усе, що відбувається в буші.
Тому в таборі стараєшся все встигнути,
але й намагаєшся швидше виїхати звідти.
МИНУЛО ПІВ РОКУ...
У найспекотніший період у дельті Окаванґо панують вітри
і наближаються грози.
А коли гроза нарешті починається, ллє як з відра.
Усе немовби святкує її прихід.
Вона рятує від безжальної спеки і віщує легші часи...
коли все навколо наповнюється життям.
Це пора, коли майже всі народжують.
Це найкращий час для півторарічних дитинчат леопарда...
дізнатися більше про свою майбутню здобич.
Я стежив за Кутджірою.
Зараз ми біля Мангустового узлісся.
Вона лягла відпочити.
Вона сиділа в кущах уже кілька годин,
коли туди почала наближатися велика зграя павіанів.
Можливо, Кутджіра подумала: «Може, я б спіймала малюка».
Вона надто довго сиділа в тих кущах.
Її оточували великі павіани-самці,
у яких величезні страшні зуби, створені, щоб завдавати шкоди.
Вона добряче влипла.
Думаю, вона ще ніколи в житті так швидко не бігла.
Але вона зрозуміла, що тут усе може змінитися дуже швидко.
МИНУЛО ПІВ РОКУ...
Протягом цього проєкту ми провели з леопардами більше часу,
ніж з будь-якою істотою на планеті.
Було дуже захопливо долучитися до цієї невловимої і потайної сім'ї,
їхніх найпотаємніших секретів.
Емоційно дуже прив'язуєшся до цих котів,
бо ти з ними щотижня й щодня,
і настає мить, коли ти починаєш за них уболівати.
Ти з ними і смієшся, і плачеш.
Знаєте, бувають моменти, коли думаєш собі:
«я справді люблю цього кота».
Але треба вміти чітко бачити межу.
Усе зводиться до того, щоб дати їм жити життям леопардів
і бути спостерігачами.
Було зрозуміло, що Мочіма захоче спаруватися знову.
Коли дитинчатам виповнилося два роки,
цей час настав.
Вона хотіла привернути увагу Моханьйо
і почала залишати запах по всій своїй території.
Зустріч пари леопардів —
це бурхливий роман.
Протягом чотирьох-п'ять днів вони спаруються сотні разів.
Ініціює статеву поведінку зазвичай самиця.
Вона з ним фліртує...
п'янить своєю любов'ю та увагою.
За три дні спаровування самець утомився.
Він виснажений, знесилений.
А вона все ще хоче мати певність,
що ця статева поведінка буде успішною.
Вона просто хоче, щоб він знав, що це будуть його дитинчата.
Після спарювання Мочіма має завести нову сім'ю.
А Кутджіра й Дакунґа становлять небезпеку для її ненароджених малят.
Зараз у Мочіми всього три місяці,
щоб вигнати їх обох до появи нової сім'ї.
Час пішов.
Кутджіра демонструвала значний прогрес,
але досі не спіймала свою першу здобич.
Дакунґа, з іншого боку, досі робив серйозні помилки.
І викликав занепокоєння.
Мочіма знала, що йому потрібна допомога.
І, як добра мати, вона умисно показала йому, де шукати здобич.
Очевидно, Мочіма знала, що в цій норі є дитинчата бородавочника,
і привела сина до ідеальної нагоди.
Це продуманий процес. Нічого інстинктивного.
Ми стали свідками неймовірної поведінки.
Але вона не очікувала, що мати буде вдома.
Боротися з дорослим бородавочником у норі майже неможливо.
Гострі, як бритва, ікла порвуть леопарда.
Кутджіра спостерігає за Дакунґою й Мочімою
і вчиться на їхніх помилках.
Вони ведуть бій, який їм не виграти.
А десь через тиждень
Кутджіра сидить собі за 25 метрів від нори бородавочника.
Вона чекає.
Через годину
я бачу, як самиця бородавочника виходить з нори.
Лише потім я зрозумів, що вона це планувала відтоді,
як ми зупинилися біля цієї нори бородавочників.
Неймовірно!
МИНУЛО ДВА МІСЯЦІ...
Кутджіра ставала не лише вправнішою, а й більшою,
і досягала статевої зрілості.
Вона почала лишати запахи по всій території своєї матері.
Це привабить самців-кочівників,
які будуть загрозою для ненароджених дитинчат Мочіми.
Мочіма не мала іншого вибору, окрім як вигнати Кутджіру.
Вона дуже швидко вловила запах Кутджіри
і пішла за нею.
Кутджіра впізнала матір.
Але мова її тіла була іншою. Вона була серйозніша й зосередженіша.
Коли бій скінчився, в очах Кутджіри була розгубленість.
Вона не могла зрозуміти цю агресію.
Мочіма витісняла її далі, до краю своєї території.
Коли Кутджіра відчула, що далі йти нікуди,
що треба дати відсіч і спробувати втриматися,
це було сприйнято як виклик.
На цьому їхні стосунки скінчилися.
Мати й дочка мусили розійтися своїми стежками.
Це важко збагнути в людських категоріях.
У нас розлучення з нащадками ніколи не буває таким різким.
Бачити це в житті леопарда — це жорстоко.
Але так влаштований світ природи.
Кутджіру виштовхали в невідомість,
а вдома її не чекали.
Мочімі для безпеки нового потомства
треба було, щоб обоє її дитинчат покинули дім,
але Дакунґа досі вештався поруч.
Замість думати й користуватися навичками, отриманими від матері,
він кидався стрімголов уперед.
Так леопарди не полюють.
Він зазнавав прикрих невдач знову і знову.
Дакунґа не був готовий,
і якби його вигнали зараз, він би не вижив.
Якось одного разу Дакунґа поліз у нору до бородавочників.
Я вже бачив, що всі леопарди зазирають до нір бородавочників...
але я ще не бачив жодного, хто замахнувся б на найбільшого з них.
На Шаблезуба.
Він не змириться з невдачею, тому переслідує бородавочника,
і пробує знову...
вбити дорослого самця бородавочника.
Він довів, що ми всі помилялися.
Так, це був момент гордості.
Убивство бородавочника змінило свідомість Дакунґи,
і тепер це впливало на його матір.
Він фізично домінував над нею і ставав загрозою
не лише для неї, а й для ненароджених дитинчат.
Ви бачили, як їхні стосунки починали псуватися.
З кожною зустріччю агресія зростала.
Зрештою Мочіма не витримала.
Близькість і доброта зникли.
Він обернувся спиною до материної території
і вирішив піти своїм шляхом.
Мочіма зробила для Дакунґи все, що могла.
І він пішов у світ з найкращими шансами.
Ми просто дивилися, як він іде,
і не знали, чи побачимо його знову.
Це момент суму й радості.
Попри всі твої почуття,
він має піти, здобути собі територію і одного дня створити власну сім'ю.
ГАННА
Є певне почуття гордості, що в нього все так вийшло.
Він подолав найважчу частину свого шляху.
Ти знаєш, що він піде й досягне успіху.
Він великий сильний хлопчик, і це тебе втішає.
З відходом Дакунґи
це унікальне вікно в родинне життя леопардів зачинилося.
Навряд чи можна стати частиною цього
і не змінитися під впливом нашого спільного досвіду.
Два з половиною роки зйомок цих леопардів
відкрили мені новий погляд на наше життя.
У їхньому способі життя є щось чисте.
Воно дуже просте й нехитре,
і я думаю, якби моє життя було більш ось таким...
було б непогано.
За кілька місяців по тому, як ми перестали стежити за Мочімою,
Ноа подзвонив і сказав мені, що знайшов її...
Лежала край лісу, нежива.
Така іронія, що доторкнутися до неї можна тільки після її смерті...
Це жахливо.
Це був один з найважчих моментів, які мені доводилося переживати...
коли я бачив кішку, яку я так добре знав і так любив...
неживою.
Я ніколи не знатиму напевне, що з нею сталося.
Але життя цих тварин дуже бурхливе й коротке.
Її життя було винятковим.
Нам просто пощастило бути свідками його частини.
Після смерті Мочіми наш світ ніби став пусткою.
Біля нас не було жодного леопарда.
Так було, доки Ґреґ не знайшов Кутджіру.
Вона була на краю материної території.
Наша команда дуже зраділа, що вона повернулася.
Вона сиділа на дереві, високо в гіллі.
Зовсім недалеко я помітив кількох імпал.
І якось несвідомо у мене промайнула думка:
якщо імпала підійде до дерева,
вона може спробувати вполювати її.
Зрештою кілька самців підходять до дерева.
Боже, ви погляньте, як висовується голова.
Бездоганно, абсолютно бездоганно.
Нам дуже приємно знати, що рід Мочіми продовжується.
Завдяки цьому кінець історії більше нагадує початок.
Новий розділ у житті Кутджіри, де вона перетворюється
на виняткову кішку власними силами.
Переклад субтитрів: В'ячеслав Кашук