Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DET COLOMBIANSKE AMAZONAS DAG ET
Da jeg var fremme ved startbanen,
sagde min mor: "Lesly, vi skal flyve til Bogotá."
Vi skulle bo hos min stedfar.
Jeg ville ikke af sted.
Jeg boede hos min bedstemor, Fátima.
Jeg gik i skole.
Jeg havde det godt der.
Det var første gang, jeg fløj.
Da vi lettede,
begyndte det at larme voldsomt.
Jeg var så bange.
Så begyndte motoren at sætte ud.
Piloten kaldte kontroltårnet og bad om hjælp.
Han mistede herredømmet.
Så begyndte flyet at dykke.
Mere kan jeg ikke huske.
Omkring kl. 8:30 fik jeg et opkald. "Hvad er der sket?"
"Magdalenas fly ankom aldrig. Det må være styrtet ned i junglen."
"Min søster Magdalena og hendes fire børn var om bord."
Jeg blev pludselig ramt af sorg.
Mine døtre blev ved med at ringe.
"Mor, bare rolig." Hvordan skulle jeg kunne være rolig?
Når et fly styrter ned, overlever ingen. Aldrig nogensinde.
Det gjorde ondt.
Min datter rejste med sine børn uden at fortælle mig det.
Magdalena ringede til mig.
"Jeg er på flyet med børnene."
Men de kom aldrig.
Jeg var målløs.
Jeg kunne ikke tænke på andet end min kone.
MAGDALENA 33 ÅR
Min eneste søn. Hans liv var lige begyndt, og tanken om at miste ham...
TIEN FEM ÅR
...min lille datter...
CRISTIN ELLEVE MÅNEDER
...og mine to steddøtre...
SOLEINY NI ÅR
LESLY 13 ÅR
Min største drøm var, at de kom til mig i Bogotá.
Er de i live?
Eller er de døde?
I dag blev et let Cessna-206-fly, der fløj fra Araracuara,
opslugt af junglen.
En helikoptereftersøgning er sat i gang.
Eftersøgningen er vanskelig på grund af den tætte jungle.
Muligheden for at finde overlevende er ikke udelukket.
Da jeg vågnede, var vi på jorden.
Der var så meget blod i mit ansigt og på mit tøj.
Det gjorde så ondt.
Jeg så Tien.
Soleiny græd.
Jeg så min mor.
Mit ben gjorde ondt.
Sædet var trykket sammen, og min sko sad fast.
Jeg måtte få fat på Cristin.
Hun var fastklemt under min mors krop.
Hun kunne ikke få vejret.
Så jeg trak foden fri og efterlod skoen.
Det var hårdt, men jeg fik mine søskende ud.
Jeg var nødt til at stoppe blødningen fra mit hoved.
Jeg fandt førstehjælpskassen.
Cristin græd og græd. Hun var tørstig og sulten.
Jeg ledte i taskerne og fandt en hængekøje, et myggenet...
...og Cristins flaske.
Jeg bredte nogle blade ud...
...og så lagde vi os ned.
Cristin var utrøstelig.
Jeg kunne ikke sove. Mit hoved og mit ben gjorde for ondt.
I fem dage fløj det colombianske luftvåben over området
for at lede efter det forsvundne fly, men vi fandt ikke noget.
For hver dag, der gik, mindskedes chancen for at finde dem i live.
Overkommandoen ringede og sagde:
"Pedro, slut dig til eftersøgningen. Det er tid til at lede på jorden."
DAG SEKS
Det var min første redningsmission.
Vi får sjældent chancen for at redde liv.
Som specialstyrker skal vi som regel bekæmpe guerillagrupper.
Ved hjælp af flyets sidste signaler
etablerede vi et eftersøgningsområde
på 320 kvadratkilometer.
Terrænet var meget komplekst. Det er en uberørt jungle
med op til 40 meter høje træer, farlige dyr og giftige slanger,
men den største risiko er at fare vild i junglen.
Junglen er som et kolossalt tæppe.
Det er som at lede efter en nål i en høstak.
Fortsæt! Kom så!
Bliv ved!
Mist ikke grebet!
Vi måtte handle hurtigt for at lede efter flyet
og eventuelle overlevende.
Lad os gå lidt længere frem.
Læg mærke til usædvanlige lyde.
Kom så.
Vi var forberedt på det værste.
Narkoguerillagrupper som FARC opererer i dette område.
Vi har ligget i krig med dem i 60 år.
Før i tiden kontrollerede FARC mange dele af Colombia.
De står bag voldshandlinger, narkohandel og bortførelser.
Vi har mistet mange soldater i kampen mod dem.
Vi prøvede at gøre os usynlige for ikke at blive opdaget af fjenden.
Netop nu holder 60 kommandosoldater
håbet i live om, at de vil finde overlevende.
Manuel Ranoque lever i uvished efter denne tragedie.
Mine fire børn og min kone er forsvundet.
Jeg kunne ikke bare vente på, at militæret fandt flyet.
Jeg vil lede efter min familie.
Jeg kommer ikke tilbage, før jeg finder dem.
Jeg får brug for hjælp fra mine indfødte Araracuara-venner.
Vi er eksperter i at bevæge os i junglen.
Junglen er en del af os, fordi vi er vokset op her.
Jeg meldte mig frivilligt og forventede intet.
For de personer, der var i fare, var en del af vores indfødte familie.
Det var en lang rejse.
Omkring tolv timer med båd fra den nærmeste by.
Der bor ingen derude.
Vi mener, at junglen forbinder
mennesket med naturen,
og gennem naturen forbindes vi med Skaberen.
Men junglen er også yderst farlig.
Til dels på grund af det, man kan se,
men især på grund af det, man ikke kan se med menneskeøjne.
Da vi gik ind i junglen,
ændrede vejret sig fuldstændig.
Regn, regn, regn.
Vores ældste mener,
at når en ånd, en magisk skabning, bliver vred, danner det uvejr.
Jeg sakkede efter mit hold.
Jeg kaldte på dem, men de var væk.
Tre gange forsøgte jeg at gå samme vej tilbage.
Legede en ånd med mig?
Jeg var rædselsslagen. Det kan jeg ikke benægte.
Jeg bad. "Bliv ikke vred. Jeg er et barn af junglen.
Jeg er indfødt.
Jeg kommer ikke for at skade junglen, men for at finde det, der er vores."
Så dukkede mit hold op igen.
Vi var bekymrede.
"Hvordan finder vi flyet i al den regn?"
DAG 15
Vi finder ingen spor. Der er absolut ingenting.
Dagene gik.
Vi mistede håbet om at finde flyet.
Hver dag ledte vi
mellem træer, buske og slyngplanter.
I alle retninger var der kun grønt at se.
Pludselig fik jeg øje på noget, der skilte sig ud.
Noget lyserødt.
En lille sutteflaske midt i den enorme jungle.
Hvad er chancen for at finde en flaske
i så kolossal en jungle?
Vores hjerner eksploderer, og vi begynder at tænke:
"Kunne flasken være faldet ud af flyet?"
Vi var mentalt forberedt på at finde familien omkommet.
Hvor gribbene end er, er det der, vi finder flyet og ligene.
Vi så en kongegrib.
Vi fulgte efter den.
Så ser vi gribben.
Den bevæger sig over noget hvidt.
Jeg fik en klump i halsen.
Señora Magdalena lå over sædet.
Det var forfærdeligt.
Hvordan ville Manuel tage nyheden?
Jeg kunne ikke tro, at hun havde forladt mig.
Magdalena var hengiven over for børnene...
...og vores hjem.
Vi opbyggede en fremtid sammen.
Uanset hvad ville hun altid tage mig tilbage.
På trods af mine fejl.
Min stakkels datter Magdalena.
Jeg har ni døtre.
Men hun var den mest omsorgsfulde.
Hvis Manuel ikke havde bedt hende komme til Bogotá,
ville hun stadig være i live.
Jeg græd i raseri og smerte.
Jeg brændte alle hendes ting.
Min datter kommer ikke tilbage.
Hun døde, mens hun var vred på mig,
fordi jeg ikke ville have, hun rejste.
Manuel spurgte til børnene.
Jeg sagde: "Jeg ved ikke noget. Intet er sikkert."
Kommandoen informerede mig om, at de indfødte eftersøgere
havde fundet flyet.
Jeg får en ordre. "Bekræft det med det samme."
Vi finder de voksnes lig.
Men der er ingen små knogler, som indikerer, at et barn er omkommet.
Hvorfor er de ikke ved flyet?
Det får os til at gyse. Fire børn,
på tretten, ni og fem år og på elleve måneder. De har lige mistet deres mor.
De er alene i junglen.
De er dybest set føde for dyrene.
Vi blev ved flyet i et par dage,
men ingen kom og reddede os.
Jeg pakkede to tasker med forsyninger.
Jeg græd på grund af mine smerter.
Jeg slæbte mit ben efter mig. Jeg måtte kravle.
Jeg ledte efter en vej ud af junglen.
Der var flokke af tapirer.
De prøvede at angribe os.
Vi stod stille som statuer.
Da vi så en ozelot,
stivnede jeg af frygt.
Tien ville jage den.
Da der kom dyr, beskyttede Lesly os,
og det gjorde jeg også.
De stak af, fordi de var bange.
Jeg bad ham stoppe.
Bedstemor havde lært os,
at man ikke måtte forstyrre dyrene i junglen.
De er farlige.
Det gjorde Tien så vred.
Han spurgte: "Hvornår kommer mor?
Hvorfor lod vi hende være alene?"
Jeg forklarede ham, at vores mor var død.
"Nej!" sagde han, og han græd.
Lesly! Lesly!
Lesly!
Vi tænkte, at hvis der var overlevende,
burde vi ikke forblive usynlige. Vi måtte kalde på dem og larme.
Lesly! Lesly!
Det var risikoen værd for at finde dem.
Hvad er chancen for at finde børnene i live?
Hvis styrtet ikke var for voldsomt, kunne børnene bag i flyet overleve.
Lesly!
Vi håber, de gik derfra på jagt efter hjælp og mad.
På denne årstid er der mangel på frugt,
og det gør det svært at finde mad.
De prøver nok at finde en flod og følge den til en landsby.
Flere hundrede specialstyrker er overalt junglen.
Men regnen gør eftersøgningen svær og skyller alle fodspor væk.
Et helt land holder vejret og beder for et gennembrud.
Det er et ly.
Endnu et tegn på liv.
En lille seng af palmeblade.
Klippet over med en lille saks.
Det så ud til, at tre eller fire personer sov her.
Min niece og jeg byggede små ly, da vi var yngre.
Jeg har altid stået Lesly meget nær.
Vi er begge to piger og har meget til fælles.
Vi kan lide traditionel dans...
...og at spille fodbold.
Min niece Lesly
minder meget om sin mor, min søster.
Hun arbejder hårdt.
Men der er forskel på de to.
Hendes mor kunne ikke lide at studere, men Lesly er dygtig i skolen.
Lesly er altid stille,
og Soleiny elsker at grine.
Lesly er Soleiny dybt hengiven.
Det var altid de to, der legede sammen.
Lesly tog sig godt af sine søskende.
Af Cristin og Tien,
og Tien er en vildbasse.
Hun er som en mor for dem,
men jeg kan ikke undgå at tænke:
"Hvordan skal Lesly holde babyen i live i junglen uden mad?"
DAG 17
Der var så mange aber.
De grinede.
Aberne drillede os.
De sprang fra træ til træ.
De fik milpes-frugterne til at falde ned, og vi greb dem.
Vi var så sultne, så vi spiste milpes-frugterne.
Jeg gav de blødeste til Cristin.
Cristin græd af tørst.
Jeg bad Soleiny række mig sutteflasken.
Hun ledte og ledte, men hun kunne ikke finde den.
Vi hvilede os bare lidt,
og jeg må have tabt flasken. Vi mistede den.
Hvordan kunne vi miste den?
Hvad gør jeg nu?
Jeg prøvede at give Cristin en lille tår vand ad gangen med en kapsel.
Vi spurgte Manuel: "Er dine børn hårdføre nok til at gå i skoven?"
Han svarede: "Nej. Tien er doven.
Han og Gondi er ikke gode til at gå. Børnene kan ikke være nået langt."
Tien! Lesly!
Endelig hørte vi et svar.
Vi var så glade. "Vi har fundet børnene!"
Men i stedet var det et specialstyrkehold, Destroyer One.
Der er de.
Vi vidste, at de indfødte ledte, men vi vidste ikke, hvor de var.
Der var spændinger mellem de to grupper.
Det var vanskeligt. Hvordan skulle vi kunne tale med dem?
I mange år har der været opgør
mellem de indfødte og militæret
i kampen mod narkosmugling.
De indfødte i området er fattige.
Der er ingen veje. Mange huse har ikke elektricitet.
Staten har fuldkommen svigtet os.
Så narkoguerillaerne kontrollerer vores territorium.
Stå ret.
De har våben, så vi må adlyde deres ordrer.
De indfødte ender med at samarbejde med guerillagrupperne.
De dyrker koka
og transporterer stoffer. Det kan militæret ikke tillade.
Derfor bekæmper vi guerillaerne...
...og de indfødte samfund, som guerillaerne har infiltreret.
Den aften slog de lejr væk fra os.
Vi tog sikkerhedsforanstaltninger. Vi satte fælder op og havde vagter.
Vi overvågede dem uafbrudt.
Vores våben må ikke ligge fremme.
Hvad nu, hvis der er en guerillasoldat blandt dem?
Vi beslutter, at næste dag deler vi os op.
DAG 19
Lidt efter lidt prøvede jeg at bruge mit ben.
Jeg tog nogle skridt og brugte en gren som støtte.
Det gjorde kun lidt ondt.
Gudskelov kunne jeg gå igen.
Bliv, hvor I er. Militæret leder efter jer.
Mine kære, bliv på samme sted.
Jeg hørte en stemme. Den var langt væk.
Det lød som min bedstemor.
Lesly, det er din bedstemor Fátima.
Jeg har ikke opgivet dig.
Hvis du hører denne besked, så stå stille. De leder efter jer.
Kan det virkelig være sandt, at det er hende?
Gå ikke omkring...
Vi optog deres bedstemors stemme
på spansk og på deres sprog, huitoto,
så børnene ville være mere tillidsfulde.
Gå ikke omkring. Militæret leder efter jer.
Leder de efter os?
Det tror jeg ikke på.
Så jeg vil fortsætte med at gå.
Militæret leder efter jer.
Vi var sikre på, at børnene kunne høre os.
Hvorfor kommer de ikke frem? Hvorfor svarer de ikke?
Lesly, hør nu på mig. Det er din bedstemor, Fátima.
Vi gik over til mere aggressive taktikker.
Vi smed 10.000 løbesedler ud med bedstemorens besked.
Vi smed madforsyninger ud.
Vi trak elleve kilometer advarselsbånd ud.
Vi hængte fløjter op, så børnene kunne signalere til os.
Vi spillede høj musik, som var det en stor koncert.
Alt det postyr fik selvfølgelig vejret til at blive dårligt.
Der er en ånd her, som ikke kan lide larmen.
Den hvide mands teknologi og teknikker...
...virkede slet ikke.
Det var tid til en anden tilgang.
Det var tid til at se med andre øjne,
så vi tilkaldte indfødte forstærkninger.
DAG 20
Holdet, der fandt flyet, var udmattet.
Nu blev det vores tur til at redde mine niecer og min nevø.
De indfødte fandt flyet, ikke os.
Så vi tænkte, at de indfødte også kunne finde børnene.
- Fat mod! - Hvornår?
Altid og for evigt!
Jeg fik til ordre at indhente 85 indfødte fra andre dele af Colombia
og integrere de indfødte med kommandosoldaterne,
men jeg måtte udvise rettidig omhu.
Jeg bestilte baggrundstjek på alle
for at forhindre infiltration af en gruppe narkoforbrydere.
Vi samarbejder som forenede celler.
Kammerater, gør honnør!
Eftersøgningen vil kunne drage nytte
af deres viden om junglen som indfødte.
Fat mod!
Junglen har sine mysterier,
som militæret ikke kan opklare.
Vores venner og familie sagde: "I skal finde en indfødt ældre."
Derfor sluttede Don Rubio sig til os.
Han kom i sin egenskab af shaman.
Han er en leder.
Han er meget respekteret
for sin viden om vores spirituelle traditioner.
Don Rubio siger: "Det skal nok lykkes os.
Om fire eller fem dage finder vi børnene."
DAG 22
Før mig til ulykkesstedet som det første.
Da vi nærmede os flyet,
sagde min ven Faustino:
"Min ven, gør dig klar. Vær stærk."
Jeg så min taske, som min søster tog.
Jeg så børnenes ting og min søsters tøj og sko
og et midlertidigt ly af palmeblade.
Da jeg så det, blev jeg overvældet af sorg.
Børnene sov som dyr i junglen.
"Kære Gud, hvorfor sker det her for børnene?
Hvorfor skal de lide?
Hvorfor skulle min søster dø som et dyr?"
Inderst inde gik det op for mig,
at det hele var den forbandede Manuels skyld.
FIRE ÅR TIDLIGERE
Magdalena fortalte mig,
at Manuel forfulgte hende ubønhørligt,
indtil hun ville bo hos ham, skønt hendes mor sagde nej.
De flyttede væk fra hendes mors landsby.
Da de ankom til mit lokalsamfund,
var drengen et år gammel.
Hun og jeg blev hurtigt venner.
Vi var mere end venner. Vi var som søstre.
Vi elskede at høste yucca i haven.
Og vi elskede at feste.
Hun kunne begynde at danse og få alle i stemning.
"Kom så, min veninde!"
Hun holdt om sin mand og var fri for bekymringer, når hun dansede.
Til vores fester danser man med alle.
Manuel holdt af at komme tæt på sine dansepartnere.
Så blev Magdalena jaloux.
Det gjorde ham vred.
Festerne endte altid på samme måde.
Han gav hende bank.
Nogle gange var det brutalt.
Derfor fik Manuel problemer med guerillamyndighederne.
Guerillaerne havde regler for at holde styr på folk i lokalsamfundene.
De satte en pistol for hans pande og sagde:
"Hvis du rører denne kvinde igen, tilgiver vi dig ikke."
Nu var han blevet advaret.
Folk begår fejl.
Vi skændtes, som mange par gør.
Det kan løbe løbsk, når man har drukket,
men der var aldrig vold i hjemmet.
Jeg var rasende. Jeg var klar til at angribe Manuel med en machete.
Rubio kommer over og siger:
"Du må lære at styre din vrede.
Vi gør det her for børnenes skyld.
Når vi finder børnene, skal sandheden nok komme frem."
Den aften tog vi mambe.
I dag, gennem vores hellige planter,
rydder vi forhindringerne for at kunne...
Jeg spiste et halvt kilo mambe og ambil.
Mambe er et pulver lavet af koka.
Og ambil er en pasta lavet af tobak.
Man tager dem, mens man har et spørgsmål i tankerne.
Så får man den fornødne inspiration.
På denne måde kan jeg se, hvilken vej børnene gik.
DAG 23
"Shaman, jeg er under din kontrol."
Jeg viste ham gps'en. "Den gps fører os ingen vegne,
for den ved ikke noget.
Du bliver en gps for den gps," sagde jeg til ham.
I min meditation fornemmede jeg børnene.
Jeg sagde: "Lad os gå denne vej."
Da Don Rubio begynder at lede,
siger han, at han ikke vil arbejde med militæret.
Men den øverstbefalende på missionen
beordrer os til at samarbejde med dem og yde støtte.
For pokker, at skulle arbejde med indfødte hold.
Hvordan skal vi kunne samarbejde?
Jeg får ordre på at holde mig 400 meter bag dem.
Jeg sagde, at det ikke ville tage lang tid at finde børnene.
Problemet er, at militæret ikke ved, hvad de laver.
Denne vej, folkens.
Jeg gik oppe foran,
da jeg så nogle små fodspor.
Jeg fulgte sporene.
Længere fremme fandt vi et ly.
Se, de har bidt det over med tænderne.
Vi fandt Cristins lille gule bluse.
Der lå nogle bleer,
og de var friske.
Børnene måtte være tæt på.
Lesly!
Børn!
Lesly!
Dagene gik, og jeg sultede.
Det gjorde Soleiny også.
Vi spiste kun milpes.
Ikke andet.
Soleiny talte om den mad, hun plejede at spise.
Kød med sovs.
Kylling.
Ris og madbananer.
Jeg tænkte på de gange, jeg havde kasseret mad,
og jeg græd.
Om natten tænkte jeg på min mor
og på hendes død.
Min mor havde haft det hårdt.
Jeg tænkte på de gange, hun gav mig råd,
når jeg aldrig hørte efter.
Hun sagde altid:
"En dag bliver du forældreløs, og så vil du huske mig."
Og jeg græd og græd og græd.
Lesly troede, at Gud straffede hende.
DAG 26
Vi ledte i dagevis, men børnene var ikke til at finde.
Gemmer børnene sig?
Efter tre dage indså Rubio, at vi fulgte efter ham.
"Følger I efter mig? Nej."
Han var sur som en citron. Han sagde: "Jeg arbejder alene."
Han var stædig som et muldyr.
Jeg arbejder ikke med militæret.
Min bedstefar var bange for folk med våben.
Han oplevede volden under gummihandlen.
Mange af vores bedsteforældre døde sådan.
I vores territorium mellem Putumayo og Caquetá-floderne
fandt der gummihandel sted.
I den periode kom der mange mennesker udefra
for at udnytte vores ressourcer.
De havde brug for gummi i deres byer
til deres maskiner.
De sagde: "Få samlet de indfødte uanset hvad,
og få indsamlet gummiet."
Vi blev gjort til slaver.
Vi blev udsat for straf.
Udsultning.
Over halvdelen af vores befolkning blev dræbt.
Vi lever stadig med traumet fra folkemordet.
Forholdet til Rubio gik fra slemt til værre,
indtil han skar sig på en machete og fik brug for vores læge.
Så var vi nyttige for ham.
Chamán, hvad sker der?
Vi laver arepas, som vi vil dele med gruppen fra Araracuara.
Don Rubio, sig hej.
Vi manglede mad, og de delte deres.
De kom tættere på os og stillede os spørgsmål.
Vi havde ikke bluser på.
"Hvorfor bider myggene jer ikke? Vi er dækket af bid."
"Nej, ikke os. Intet bider os."
Den aften inviterede Don Rubio mig på mambe, som de tog hver aften.
Jeg havde mit gevær på ryggen, og en af mine soldater holdt vagt.
Don Rubio sagde: "Popeye, vil du prøve mambe?"
Personligt betragter jeg ikke mambe som et narkotikum.
Mambe hjælper de indfødte i deres daglige arbejde.
De proppede det i munden, til kinderne var fulde.
Jeg gjorde det samme uden at vide, hvordan man gjorde.
Det var et vendepunkt.
Vi er her i dette område, Fader Skaber.
Du gav os dette liv.
De delte forfædrenes historier på deres huitoto-sprog.
Vi tror, at de første mægtige væsner på Jorden...
...misbrugte den kraft, de fik af Skaberen.
Så han forvandlede dem til dyr.
Disse dyr regeres af Duenden.
Duenden er en ånd, en formskifter, der kan blive til en tapir...
...en slange eller en jaguar.
Duenden kan tage menneskelig form
og føre en på afveje.
Og Don Rubio tror,
at det var det, Duenden gjorde med børnene.
Børnene er ikke faret vild.
Hvem har dem? Duenden.
Han viste sig for dem som deres bedstemor, Fátima.
Han sagde: "I er mine børnebørn. Følg mig."
Og han tog børnene med.
Duenden har dem i sin magt.
Men hvad vil han med børnene?
Det var underligt at skulle forklare overkommandoen, hvad der skete.
Der var ingen logisk måde at gøre det på.
Jeg kunne for eksempel sige: "De tror, der er en Duende."
Jeg vidste ikke, hvordan de ville reagere.
I specialstyrkerne taler man aldrig om den slags.
Det har vi set, ja.
Mine kommandosoldater sagde, de skulle bruge fire flasker spiritus.
Jeg sagde: "Fint nok. Så siger vi det."
Det er meget usædvanligt for militærfly
at skulle transportere spiritus,
men beslutningen fra overkommandoen var tydelig:
"Lyt til, hvad de indfødte siger.
Folk skal ikke sige, at vi ikke fandt børnene, fordi vi ikke lyttede."
Jeg spurgte min overordnede: "Hvad er det til?"
"Ved midnat skal disse spiritusflasker sættes i et kors
ved en forgrening i en flod.
Duenden elsker spiritus,
så han bliver fuld og lader børnene gå."
Det var skræmmende at få den slags ordrer.
Jeg er ikke med i et eventyr fra Brødrene Grimm.
Men vi ville gøre alt for at finde børnene.
Jeg kendte floden, for vi havde allerede tjekket den.
Vi ledte og ledte, men fandt intet.
På et tidspunkt gik snørebåndene i sergentens støvler op,
og hans støvler blev bundet sammen. Det skete for ham omkring fem gange.
Pludselig begyndte kompasset at snurre rundt sådan her.
Det blev bare ved.
Vi var faret vild i en time. Vores hoveder var ved at eksplodere.
"Hvad foregår der?
Lad os komme væk før midnat."
Vi fandt en flod, men ikke nogen forgrening.
Vi placerede de fire flasker spiritus dér.
Det gik op for os, at vi ikke havde kontrol over os selv på det tidspunkt.
Jeg er katolik.
Jeg har aldrig troet på overnaturlige kræfter.
Men jeg begyndte at tænke, at en ånd
måske forhindrede os i at finde børnene.
Lesly!
Jeg begyndte at tage mambe med dem.
"Hej, Chamán. Det er tid til at gå, kom nu."
Jeg tog en skefuld, og da vi gik ud for at lede,
blev jeg ikke træt. Jeg blev ikke tørstig eller sulten.
Kameraet kører.
Vi laver et interview til nyhederne.
Hvad hedder din indfødte gruppe?
- Huitoto? - Ja, præcis.
- Murui. - Moori?
- Nej, han er Murui. - Murui.
De tog mambe og mediterede. De ledte virkelig sammen med os.
Jeg regner med dig, hvis der sker mig noget.
Vi var alle en del af samme gruppe.
Vi var bare klædt forskelligt.
Sammen fandt vi spor.
Bleer.
Drengens sko.
Skoene gjorde et stort indtryk på mig.
"Du godeste, er drengen barfodet?"
De var helt ubeskyttede.
Sporene tillod os at se et mønster.
Dette billede viser, at de har gået over tre kilometer.
De indfødte børn går i ring.
Lesly!
Men for hver dag, på trods af de nye spor,
falder håbet om at finde børnene i live.
DAG 31
Hvordan skulle børnene kunne overleve efter så mange dage?
I junglen er der masser af vand,
men der er ikke meget at spise,
og uden mad overlever de ikke meget længere.
Vores kommandosoldater havde dækket næsten 90 % af søgeområdet.
Vi havde gjort alt, hvad vi kunne.
Lesly, kom nu.
Det var ikke bare som en nål i en høstak.
Vi ledte efter en lillebitte loppe i et kolossalt tæppe...
...og den blev ved med at hoppe rundt.
Vi havde ingen anelse om, hvor de bevægede sig hen.
Hvem flygtede de fra?
Indfødte børn er bange for militæret, fordi de ikke kender dem.
De er ikke bange for junglen. De er bange for mennesker.
De tænker måske: "Hvis Manuel finder os,
hvad gør han så ved os? Lad os gemme os."
TO MÅNEDER TIDLIGERE
Manuel og Leslys forhold var forfærdeligt.
Manuel tillod ikke Lesly at spille fodbold
eller omgås andre piger.
Hun måtte ikke have et socialt liv.
Magdalena fortalte mig,
at Manuel ville tage Lesly ud af skolen, så det gjorde de.
Han sørgede for, at hun brugte al sin tid
på husarbejde og på at passe sine søskende.
Hun måtte adlyde som en slave.
Gjorde hun ikke det, blev Manuel vred.
Engang kom Lesly løbende ud for at undgå at blive slået af Manuel.
Hun gemte sig bag min mand. Manuel kom med en kæp for at slå hende.
Lesly græd. Hun var altid nervøs og tilbagetrukket.
En eftermiddag, da de var på besøg,
spurgte jeg Lesly: "Vil du gå i skole her?"
"Ja, bedstemor."
Så jeg sagde: "Magda, lad pigen være hos mig,
når hun skal i sjette klasse."
"Nej!" sagde Manuel straks:
"Magdalena arbejder, så hvem skal passe den lille?"
Jeg sagde: "Du behandler Lesly som et æsel, der kun skal passe barnet."
Jeg ledte efter en flod, hvor jeg kunne hente vand...
...og jeg så noget bevæge sig.
En skildpadde.
Tien samlede en pind op,
og jeg bad ham lade være.
Nej, Tien!
Tien spurgte mig:
"Hvorfor er vi her? Hvorfor kan vi ikke komme ud af junglen?"
Jeg blev ved med at sige, at vi var faret vild,
og han troede ikke på det. Han blev vred og fik raserianfald.
Jeg har taget mig af Tien, siden han var lille.
Siden han var fire måneder, blev jeg hjemme hos ham.
Jeg lavede mad til ham.
Jeg var træt af det.
Soleiny og Tien gik for langsomt.
Jeg var desperat.
Jeg kunne ikke bære Cristin længere.
Jeg ville efterlade mine søskende og gå alene.
DAG 33
Vi kunne ikke finde børnene, og vi blev mere bekymrede.
Vi kunne ikke finde nogen spor.
For hver dag førte Duenden dem til et nyt sted.
Trods min viden blev jeg narret.
Don Rubio og den indfødte gruppe var meget trætte.
De var ekstremt syge.
Næsten alle havde lungebetændelse.
Vi voksne spiser godt, og vi bukker stadig under.
Børnene kan umuligt overleve meget længere.
Jeg foretrækker at lide frem for børnene.
Manuel brokkede sig i hængekøjen.
Duenden angreb mig i mine mareridt.
Det var ikke let at bekæmpe så magtfuld en ånd.
Jeg sagde: "Hold op med at klynke.
Hvis du havde en hjerne, havde du ikke begået de fejl med min søster."
TRE UGER FØR ULYKKEN
Nogen ringede og sagde,
at Manuel kom med en ny kvinde.
Og ingen havde advaret Magdalena.
"Hvad? Det bliver et stort problem."
Magdalena tog til havnen, og den anden kvinde var der med ham.
Manuel sagde, at de tre skulle bo sammen.
Manuel opførte sig skørt.
Han gjorde, som vores bedsteforældre gjorde.
For at vise, at han kunne få to koner. For at vise, at han var hård.
Magdalena skældte ham virkelig ud den dag.
Jeg er ligeglad! Nej!
Lesly gik med børnene.
Efter Manuel greb en machete, løb de i sikkerhed i skoven.
De tilbragte natten derude.
Magdalena kom hjem til mig omkring kl. 1 med den lille i armene.
Hun kaldte på mig: "Yoli, Yoli."
Jeg lyste på hende og sagde: "Hvad er der sket med dig?
Har I skændtes igen?
Jeg sagde, du skulle forlade ham. Hvad laver du?"
Hun blødte. Hele området her var blodigt.
Macheten ramte hende her. Man kunne se, det var blodigt.
Manuel stak af i en båd,
fordi der havde været vidner til deres slagsmål.
Så før guerillaerne fandt ud af, hvad han havde gjort, flygtede han.
De ville have dræbt ham.
DAG 35
Vi har indkaldt til dette møde
for at fortælle jer,
at Destroyer One-gruppen har modtaget ordrer fra vores kommandører om
at vende tilbage til vores base.
Mit hold havde været i junglen i næsten en måned.
Alle var udmattede.
Der kommer et andet hold herud. Vi betragter jer som vores familie.
Vi vil blive ved med at kæmpe. Vi giver ikke op,
før det er lykkedes os at finde børnene.
Da de sagde, de tog af sted, mistede jeg mit fokus.
Jeg sagde: "Finder vi ikke snart børnene, dør de."
Vi sagde: "Rubio, min bror.
Du sagde, det ville tage fem dage.
Sådan gik det ikke.
Sandheden er, at junglen har krammet på os.
Det er tid til yagé.
Det er vores sidste mulighed."
De gav mig et telefonnummer på nogle indfødte
og bad mig kontakte dem for at arrangere yagéforberedelserne.
De skulle levere den til dem, når den var klar.
De ældste i lokalsamfundet er dem, der har autoritet til at lave yagé.
Yagé er en drik fra vores forfædre.
Det kaldes også ayahuasca.
Jeg tænkte, det ville fremkalde intense hallucinationer.
For os er yagé ikke nogen leg.
At tage yagé er ikke som at drikke sprut.
Man flyver højt over træerne.
Mens vi ventede på yagén...
...byggede vi et langhus, hvor vores yagé skulle drikkes.
Det skal gøres rigtigt.
Nogle gange blev jeg svimmel.
Træerne støttede mig.
En dag fandt Soleiny et lille stykke papir.
Der stod, at de ledte efter os, og at vi skulle blive på samme sted.
Tien og Soleiny ville blive...
...fordi de var trætte og ikke ville gå mere.
Soleiny blev ved med at falde og komme til skade.
Tien kunne ikke længere stå oprejst.
Den lille havde det ikke godt.
Hun levede udelukkende af vand.
Jeg troede ikke, hun ville overleve.
Så jeg besluttede, at vi blev på ét sted.
Jeg lavede et ly.
Jeg håbede, at de ville komme og redde os.
DAG 38
Yagé-bryggen er ankommet.
Vores sidste mulighed.
Hvis yagén ikke virker, er der intet at gøre, og så må vi stoppe.
Mine brødre, er I klar?
Ja, det er vi.
Så er det nu, mine venner.
En person skal vejlede os.
Det er vores shaman.
Vi beder dig, Fader Skaber,
om at give os det, vi har ledt efter.
Nu er tiden inde.
Manuel skal drikke yagén, så han forstår,
hvorfor denne tragedie fandt sted.
Det kom bag på mig.
Jeg var bekymret.
Lidt over kl. 1 om natten drikker Manuel det.
Med yagé forlader man sin krop og går
til en anden dimension for at finde Skaberen.
Med yagé...
...er intet umuligt.
Man vil altid få et svar.
Men man skal have et rent hjerte.
Inden længe snorkede Manuel.
Han blev ikke påvirket af det.
Han sov bare.
20 minutter senere vågnede han.
Rubio og jeg så på hinanden.
"Hvad er der sket her?"
Vi var alle chokerede.
Da jeg skulle til at få fat i børnene,
angreb Duenden og forhindrede mig i det.
Når tragedien rammer, er man nødt til at fortælle en historie.
Historien om ens liv.
Hvis man lyver, får det konsekvenser.
TO UGER FØR ULYKKEN
Efter Manuel slog min søster med macheten,
kom hun hjem til os fuld af mærker.
"Min søster, bare rolig. Vi er her for dig."
Min søster Magdalena sagde:
"Godt, jeg må komme videre med mit liv.
Jeg vil bo her og sende Lesly i skole,
og jeg skal arbejde."
"Hvor er Manuel nu?" Hun svarede: "Manuel tog til Bogotá."
Jeg rejste på grund af guerillaerne.
Men jeg holdt kontakten med Magdalena.
Jeg efterlod et brev.
Manuel havde efterladt en taske.
I tasken fandt Magdalena et brev.
Hun læste det igen og igen,
og hun ændrede sig fuldstændig.
Hun hverken spiste eller sov.
Hun sagde: "Yeri, jeg tror, jeg rejser." "Hvor skal du hen?"
"Til byen. Manuel har et smukt hus.
Mine børn skal gå i skole."
"Magdalena, hold nu op. Det er alt sammen løgn.
Du må ikke rejse."
Jeg ringede til Manuel. "Sig sandheden. Elsker du min søster?"
"Det ved jeg ikke.
Magdalena elsker mig højt.
Hun forlader mig aldrig nogensinde."
Et par dage senere gik vi ud,
og Magdalena blev i huset.
Da vi kom tilbage... var der ingen.
Der var ingen i huset.
Der var bare efterladt et rod.
Den modbydelige mand.
Hun sagde, at hun ikke kunne holde sig fra ham.
Jeg kan ikke bebrejde hende. Jeg er i næsten samme situation.
Når min mand drikker, slår han mig.
Det sker sikkert for mange kvinder.
Hvis man elsker nogen så højt, kan man ende i samme fælde.
Magdalena glædede sig til at rejse.
Lesly sagde: "Mor, jeg vil ikke med. Tag af sted alene.
Jeg bliver her med bedstemor."
Magdalena trak hende i håret og sagde: "Vi tager af sted."
Hvad skete der med Magdalena?
Jeg ved det ikke. Måske hjernevaskede han hende.
Han forheksede hende.
Kl. 6.00 steg de om bord på flyet.
Hvis skyld var det?
Det var hans skyld. Det var på grund af hans løgne.
Folkene var triste og stille.
Jeg sagde: "Bare rolig. Vi har stadig den sidste dosis yagé."
Kl. 3.00 tog jeg den.
Soleiny var bange om natten,
når dyrene kom tæt på for at snuse til os.
Jeg brugte lommelygten.
Når jeg lyste, flygtede dyrene.
Jeg drømte om Duender.
De lignede mennesker.
De omringede os.
Jeg forstod ikke, hvad de sagde.
Jeg troede, at ingen ville finde os.
Jeg gik ud fra, vi skulle være her for evigt.
DAG 40
Efter at have taget yagé
kæmpede jeg med Duenden.
Han klemte mig sådan her.
Jeg blev kvalt.
Han tog fat i mig og satte mig op i et træ.
Deroppe snurrede jeg rundt.
Så faldt jeg ned på jorden som en leguan.
Jeg råbte ad Duenden:
"Giv mig børnene. De er uskyldige.
Deres familie vil have dem tilbage."
Duenden sagde: "Jeg har beskyttet børnene.
Jeg giver dig dem,
men du skal tage dig af dem.
Hvis du ikke gør det, så vogt dig for konsekvenserne."
Han sagde: "Gå op på den bakke.
Der er et platanillo-træ. Der finder du, hvad du skal bruge."
Led i denne retning.
Rubio sagde: "Uanset hvad er det sidste gang, vi leder.
Du går den vej, og du går den vej."
"Vi mødes vi her igen kl. 15.00."
Han sagde: "I finder dem."
Og det var alt.
Jeg var virkelig træt og helt fra den.
Så forsvandt han.
Vi så ham aldrig igen.
Børn!
- Børn! - Lesly!
Lesly!
Timerne går, og klokken er allerede 14.00,
og vi er langt væk fra alt.
Vi er ti kilometer fra vores lejr.
Lesly!
Min gruppe og jeg havde allerede finkæmmet området derovre.
Vi havde allerede ledt her.
Og der var ingenting. Ingenting.
Jeg er for syg til at lede videre.
Jeg kan ikke fortsætte, så jeg tager tilbage til lejren.
Lesly! Børn!
Men vores gruppe beslutter at fortsætte med at gå rundt og lede.
Vi begyndte at gå op ad en bakke.
- Kom frem! - Lesly!
Vi skyndte os op over den.
Du store!
En morrocoy.
En skildpadde.
De ældste siger, at hvis man truer den,
bliver ens ønske opfyldt.
Jeg sagde: "Nu giver du mig børnene.
Hvis du ikke gør det,
vil jeg spise din lever først, for den er min favorit.
Nicolás vil drikke dit blod.
Du bliver et helt måltid."
Vi stopper alle sammen op.
Lesly!
Jeg hører stemmer og fodtrin tæt på.
Lesly!
Men jeg kan ikke se noget.
Lesly!
Jeg går med hovedet på skrå mod lyden.
Jeg løfter blikket...
...og gudskelov er børnene der.
Vi har fundet børnene.
Gudskelov.
Vi har fundet dem.
Gud har velsignet os for vores tro.
Han svigter aldrig, når man spørger oprigtigt.
Jeg blev svimmel af alle følelserne.
Jeg kommer endelig ud af junglen.
Vi var glade for at finde dem i live.
To dage mere, og de ville alle sammen være døde.
Drengen siger: "Jeg er sulten.
Jeg vil have fariña med chorizo."
"Vi vil have tamales. Vi vil have risbudding."
Så lad os give dem noget mad. Bare en smule.
Ellers kan det gøre dem syge.
Så slipper vi skildpadden fri, fordi den opfyldte vores ønske.
Tak, fordi du opfyldte vores ønske. Du kan gå nu.
"Kom så. Det bliver snart mørkt."
Det tog næsten tre timer at komme tilbage til lejren.
Børnene var på dødens rand.
Jeg var rystet.
"For pokker, vi har fundet dem."
Jeg spurgte Lesly: "Ved du, hvor længe I har været væk?"
Hun sagde: "Omkring otte eller ti dage."
Der var gået 40 dage.
Hun var ikke fuldkommen klar over, hvad hun sagde.
Sæt dig lidt op.
Vi må have dem væk, før de dør.
Som redningspiloter kan vi få et opkald.
Hvis de siger "reaktion," så vent ikke. Skrid til handling.
De kommer sig.
Da jeg hørte babyen, Cristin...
...blev jeg så lykkelig.
Tien stirrede på mig. Han var helt udmattet.
Jeg sagde hej til Lesly og Soleiny.
Åh nej.
Lesly, vi tager snart af sted.
Gondi, vi skal snart af sted.
Bare rolig.
Jeg gik hen til dem og krammede straks den 13-årige pige
og hilse på den niårige pige.
Så tog jeg min søn og datter og blev hos dem.
Da vi nærmede os vores mål,
var det så mørkt, at junglen blev til et sort tæppe.
Skyerne var så tætte,
at det var svært at skelne mellem himmel og jord.
De ville evakuere børnene.
Jeg sagde: "Ikke uden mig."
Jeg sagde til Manuel: "Du må ikke komme med.
Tag ikke af sted med børnene.
Du traumatiserer dem."
Børnene kommer med mig.
Jeg ville ikke bo hos min stedfar igen.
Jeg var bange.
Vi begynder den første evakuering
med Manuel og babyen, Cristin.
De svingede sådan her. Som en gynge. Frem og tilbage.
Jeg følte mig desorienteret.
En skygge dukkede op og begyndte at dræne livet ud af mig.
Ånden kvalte mig.
De gynger mod træerne. De svinger hurtigere og hurtigere.
Mit hold råber: "Bevæg jer ikke. Ellers styrter vi ned."
Lad mig ikke ramme et træ.
Jeg spændte Soleiny og Tien fast og kom op sammen med dem.
Der var en energi, der hindrede os.
Det føltes, som om noget trak i helikopteren.
Det krævede mere kraft at kunne styre den.
Noget føltes forkert.
En til!
Pas på bagved!
Der var kun Lesly tilbage.
Rebet trækker mig op, og jeg er bange.
"Skal jeg nu op at flyve igen?"
Børnene, faderen og redningsfolkene er om bord.
Lad os komme væk, før junglen opsluger os.
ET ÅR SENERE
Den her.
Hvad var den hårdeste dag?
Cristin græd og græd. Jeg tænkte,
at jeg ville efterlade mine søskende. Jeg ville efterlade Cristin.
Så tog jeg en dyb indånding.
Jeg overvejede at forlade mine søskende, men jeg sagde:
"Nej." Så jeg besluttede at blive hos dem.
- Var det meget hårdt for dig? - Ja.
Jeg var ude for en ulykke, der foregik sådan her.
Min mor døde.
Og Lesly beskyttede os.
Se, hvad du gjorde for at redde dine søskende
og for at overleve.
"Folk kalder jer et mirakel," sagde jeg til hende.
"Hvorfor det, tante?" spurgte hun.
"Fordi I faldt ned fra himlen
og overlevede i 40 dage. Det gør ingen."
Jeg kommer først!
Vent på mine søstre.
Kom nu, fart på!
Jeg sagde: "Du er fri nu."
Til huset!
"Du skal ikke være nogens slave.
Du får et rigtigt liv."
Forestil dig det som en film, og det her er slutningen på filmen.
I to år derefter boede Lesly, Soleiny, Tien og Cristin
på det colombianske familieinstitut, og de gik i skole.
I 2025 flyttede de ind hos deres mors familie.
Lesly håber på at blive sygeplejerske eller fodboldspiller.
To måneder efter redningsaktionen blev Manuel Ranoque anholdt.
I juli 2025 blev han kendt skyldig i børnemishandling.
TAK
Eftersøgningen i junglen i Amazonas
skal signalere indledningen på en forståelse
mellem staten og de indfødte lokalsamfund,
hvoraf de fleste har været ekskluderet i flere århundreder.
Hvis du oplever vold i forholdet, er der hjælp at få.
Rådgivningen giver gratis og fortrolig støtte når som helst.
Tekster af: Torben Grønbæk Jensen