Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOLUMBIAN AMAZON ENSIMMÄINEN PÄIVÄ
Kun tulin kiitotielle,
äitini sanoi: "Lesly, lennämme Bogotáhan."
Menisimme asumaan isäpuoleni luo.
En halunnut lähteä.
Asuin isoäitini Fátiman kanssa.
Kävin koulua.
Olin tyytyväinen siellä.
Olin ensimmäistä kertaa lentokoneessa.
Kun nousimme ilmaan,
kone alkoi pitää kovaa ääntä.
Olin tosi peloissani.
Sitten kone lakkasi toimimasta.
Lentäjä soitti lennonjohtotorniin ja pyysi apua.
Hän menetti hallinnan.
Sitten kone alkoi pudota.
En muista muuta.
Puoli yhdeksän maissa aamulla sain puhelun. "Mitä tapahtui?"
"Magdalenan kone ei tullut perille. Se kai putosi viidakkoon."
"Magdalena-sisko ja hänen neljä lastaan olivat kyydissä."
Sitten suru tuli.
Tyttäreni soittelivat minulle. "Äiti, älä huolehdi."
Miten voisin olla huolehtimatta?
Kun lentokone putoaa, kukaan ei säästy. Ei koskaan.
Se on tuskallista minulle.
Tyttäreni lähti lastensa kanssa, eikä edes kertonut minulle.
Magdalena oli soittanut minulle. "Olen lentokoneessa lasten kanssa."
Mutta he eivät tulleet perille.
Olin sanaton.
En voinut lakata ajattelemasta vaimoani.
MAGDALENA, 33 VUOTTA
Ainoan poikani elämä oli vasta alussa. Ajatus hänen menettämisestään...
TIEN, 5 VUOTTA
Pikku tyttäreni.
CRISTIN, 11 KUUKAUTTA
Kaksi tytärpuoltani.
SOLEINY, 9 VUOTTA
LESLY, 13 VUOTTA
Suurin haaveeni oli, että he tulisivat luokseni Bogotáan.
Ovatko he elossa?
Ovatko he kuolleita?
Tänään viidakko nieli Araracuarasta lähteneen Cessna 206 -pienkoneen.
Etsinnät on aloitettu ilmasta käsin.
Etsintöjä vaikeuttaa viidakon tiheys.
Eloonjääneiden mahdollisuutta ei ole suljettu pois.
Kun tulin tajuihini, olimme maassa.
Kasvoillani ja vaatteillani oli tosi paljon verta.
Minulla oli kovia kipuja.
Näin Tienin.
Soleiny itki.
Näin äitini.
Jalkaani sattui.
Penkki oli romahtanut, ja kenkäni oli juuttunut kiinni.
Minun piti hakea Cristin.
Hän oli loukussa äitini alla.
Hän ei saanut henkeä.
Ujutin jalkani ulos ja jätin kengän sinne.
Se oli vaikeaa, mutta sain sisarukseni ulos.
Minun piti tyrehdyttää verenvuoto päästäni.
Löysin ensiapulaukun.
Cristin itki ja itki. Hänellä oli jano ja nälkä.
Tutkin laukut ja löysin riippumaton, hyttysverkon
ja Cristinin tuttipullon.
Asettelin maahan lehtiä,
ja kävimme kaikki makuulle.
Cristin oli lohduton.
En saanut unta. Päähäni ja jalkaani sattui liikaa.
Kolumbian ilmavoimat lensivät alueella viisi päivää
kadonnutta konetta etsien. Mutta emme löytäneet mitään.
Jokainen kuluva päivä vähentää mahdollisuutta löytää heidät elossa.
Ylin johto soitti:
"Pedro, liity mukaan etsintään. On aika etsiä maasta."
KUUDES PÄIVÄ
Se oli ensimmäinen pelastusoperaationi.
Emme saa usein tilaisuutta pelastaa henkiä.
Erikoisjoukkoina taistelemme yleensä sissiryhmiä vastaan.
Koneen viimeisten signaalien avulla
määritimme etsintäalueen,
joka oli 300 neliökilometriä.
Maasto oli vaikeakulkuista.
Koskematonta viidakkoa, 40 metriä korkeita puita,
vaarallisia eläimiä ja myrkkykäärmeitä.
Mutta suurin riski on viidakkoon eksyminen.
Viidakko on valtava matto.
Kuin etsisi neulaa heinäsuovasta.
Jatka vain. Mene!
Jatka eteenpäin.
Älä irrota otetta.
Etenimme nopeasti etsimään lentokonetta
ja mahdollisia eloonjääneitä.
Mennään vähän pidemmälle.
Kuunnellaan kaikkea epätavallista.
Mennään.
Valmistauduimme pahimpaan.
Huumekauppaan osallistuvat sissi- ryhmät, kuten FARC, toimivat siellä.
Olemme sotineet heitä vastaan 60 vuoden ajan.
FARC hallitsi aiemmin monia Kolumbian osia.
He tekevät väkivaltaisia tekoja, huumekauppaa ja sieppauksia.
Olemme menettäneet paljon sotilaita taistelussa heitä vastaan.
Yritimme olla näkymättömiä, jotta vihollinen ei huomaisi meitä.
Tällä hetkellä 60 kommandoa
pitää yllä toivoa eloonjääneiden löytämisestä.
Manuel Ranoque elää tragedian epävarmuuden kanssa.
Neljä lastani ja vaimoni ovat kateissa.
En voinut vain odottaa, että sotilaat löytävät koneen.
Lähden etsimään perhettäni.
En palaa ennen kuin löydän heidät.
Tarvitsen apua alkuperäisasukas- ystäviltäni Araracuaran yhteisössä.
Olemme viidakossa kulkemisen asiantuntijoita.
Viidakko on osa meitä, koska vartuimme täällä.
Tarjouduin vapaaehtoiseksi, odottamatta mitään vastineeksi.
Koska vaarassa olevat kuuluvat alkuperäiskansamme perheeseen.
Matka oli pitkä.
Noin 12 tuntia veneellä lähimpään kaupunkiin.
Siellä ei asu ketään.
Uskomme, että viidakko yhdistää ihmisen luontoon
ja luonnon kautta Luojaan.
Mutta viidakko on myös hyvin vaarallinen.
Näkemiemme asioiden takia,
mutta etenkin niiden asioiden takia, mitä ei voi nähdä ihmissilmillä.
Kun menimme viidakkoon,
sää muuttui täysin.
Sadetta, sadetta, sadetta.
Vanhimpamme uskovat,
että kun henki, lumottu olento, suuttuu, se aiheuttaa myrskyn.
Jäin jälkeen tovereistani.
Kutsuin heitä, mutta heitä ei näkynyt.
Seurasin jälkiäni takaisin kolme kertaa.
Leikitteleekö henki kanssani?
Olin täynnä pelkoa. En voi kiistää sitä.
Rukoilin: "Älä suutu. Olen viidakon lapsi."
"Olen alkuperäiskansaa."
"En tullut vahingoittamaan viidakkoa, vaan etsimään meille kuuluvaa."
Ja toverini ilmestyivät taas.
Olimme huolissamme.
Miten löydämme lentokoneen sateessa?
15. PÄIVÄ
Jälkiä ei näy. Ei yhtään mitään.
Päivät kuluivat.
Aloimme menettää toivon koneen löytämisestä.
Etsimme joka päivä puiden, pensaiden ja köynnösten seasta.
Joka suunnassa oli vain vihreää.
Sitten näin jotain erottuvaa.
Jotain vaaleanpunaista.
Pieni tuttipullo valtavan viidakon keskellä.
Millä todennäköisyydellä löydämme pullon
niin suuresta viidakosta?
Ällistyimme ja aloimme arvuutella.
Olisiko pullo voinut pudota koneesta?
Valmistauduimme henkisesti löytämään perheen kuolleena.
Missä haaskalinnut ovatkin, sieltä löydämme koneen ja ruumiit.
Näimme kuningaskondorin.
Seurasimme sitä.
Sitten huomasimme kondorin
jonkin valkoisen päällä.
Pala nousi kurkkuuni.
Rouva Magdalena makasi penkin päällä.
Se oli kamalaa.
Miten Manuel suhtautuisi uutiseen?
En voinut uskoa, että hän jätti minut.
Magdalena oli omistautunut lapsille.
Kodillemme.
Rakensimme yhteistä tulevaisuutta.
Mitä tapahtuikin, hän otti minut aina takaisin.
Virheistäni huolimatta.
Tytärparkani Magdalena.
Minulla on yhdeksän tytärtä.
Mutta hän oli huomaavaisin.
Jos Manuel ei olisi kutsunut häntä Bogotáhan,
hän olisi yhä elossa.
Itkin raivon ja ahdistuksen kyyneliä.
Poltin kaikki Magdalenan tavarat.
Tyttäreni ei tule takaisin.
Hän kuoli kantaen kaunaa minulle.
Koska en halunnut hänen lähtevän.
Manuel kysyi lapsista.
Sanoin: "En tiedä. Mitään ei ole vahvistettu."
Päällystö ilmoitti, että alkuperäis- kansan etsijät löysivät koneen.
He käskivät minua vahvistamaan sen heti.
Löysimme aikuisten ruumiit.
Mutta siellä ei ollut lapsen kuolemaan viittaavia pieniä luita.
Mikseivät he olleet koneen lähellä?
Se sai ihomme kananlihalle. Neljä lasta,
13-, 9- ja 5-vuotiaat sekä 11-kuukautinen, menettivät äitinsä.
He olivat yksin viidakossa.
He olivat käytännössä ruokaa eläimille.
Pysyimme koneen luona muutaman päivän.
Mutta kukaan ei tullut pelastamaan meitä.
Pakkasin tarvikkeita kahteen laukkuun.
Itkin kivun takia.
Raahasin jalkaani. Ryömin.
Etsin tietä pois viidakosta.
Siellä oli tapiirilaumoja.
Ne yrittivät hyökätä kimppuumme.
Pysyimme paikoillamme kuin patsaat.
Kun näimme oselotin,
jähmetyin pelosta.
Tien halusi jahdata sitä.
Kun siellä oli eläimiä, Lesly suojeli meitä.
Ja minäkin tein niin.
Ne pakenivat, koska ne pelkäsivät.
Käskin häntä lopettamaan.
Isoäiti opetti meille,
että viidakossa eläimiä ei pidä häiritä.
Ne ovat vaarallisia.
Tien suuttui siitä kovasti.
Hän kysyi: "Milloin äiti tulee?"
"Miksi jätimme hänet yksin?"
Selitin hänelle, että äitimme oli kuollut.
"Ei!", hän sanoi. Ja hän itki.
Lesly!
Päätimme, että jos eloonjääneitä on, emme voi pysyä näkymättöminä.
Pitää kutsua heitä ja metelöidä.
Lesly!
Löytäminen on riskin arvoista.
Millä todennäköisyydellä lapset löydetään elossa?
Jos törmäys ei ollut nopea,
koneen takaosassa olleet lapset ovat voineet selvitä.
Lesly!
Toivomme, että he lähtivät etsimään apua ja ruokaa.
Tähän aikaan vuodesta hedelmiä on vähän, joten ruokaa on vaikea löytää.
He yrittävät varmaankin löytää joen ja seurata sitä kylään.
Yli sata erikoisjoukkojen sotilasta täyttää viidakon.
Sade vaikeuttaa etsintöjä ja huuhtoo pois jalanjäljet.
Koko maa pidättää hengitystään ja rukoilee läpimurtoa.
Makuupaikka!
Toinen elonmerkki.
Pieni palmunlehtipeti.
Leikattu pienillä saksilla.
Kolme tai neljä ihmistä näytti nukkuneen siellä.
Rakensin siskontyttöni kanssa pieniä majoja nuorempana.
Olen aina ollut läheinen Leslyn kanssa.
Olemme tyttöjä, ja meillä on paljon yhteistä.
Pidämme perinteisistä tansseista.
Ja jalkapallon pelaamisesta.
Siskontyttöni Lesly
on hyvin samanlainen kuin äitinsä, siskoni.
Hän on ahkera.
Mutta heidän välillään on ero.
Leslyn äiti ei pitänyt opiskelusta, mutta Lesly on hyvä oppilas.
Lesly on aina hiljainen.
Soleiny taas rakastaa nauramista.
Lesly on omistautunut pikkusiskolleen Soleinylle.
He leikkivät aina yhdessä.
Lesly piti hyvää huolta sisaruksistaan.
Cristinistä ja Tienistä.
Ja Tien on kuin maanjäristys.
Hän on heille kuin äiti.
Mutta en voi olla miettimättä.
Miten Lesly piti vauvan elossa viidakossa ilman ruokaa?
17. PÄIVÄ
Apinoita oli tosi paljon.
Ne nauroivat.
Apinat kiusasivat meitä.
Ne hyppivät puusta toiseen.
Ne pudottivat milpesit, ja me otimme ne kiinni.
Meillä oli nälkä, joten söimme milpes- hedelmiä.
Annoin pehmeimmät Cristinille.
Cristin itki janosta.
Pyysin Soleinya antamaan tuttipullon.
Hän etsi ja etsi, mutta ei löytänyt sitä.
Me lepäsimme vähän
ja pudotin varmaankin pullon. Hukkasimme sen.
Miten saatoit hukata sen?
Mitä minä nyt teen?
Yritin antaa pullonkorkilla Cristinille siemauksen kerrallaan.
Kysyimme Manuelilta: "Ovatko lapsesi riittävän lujia kävelemään metsässä?"
Hän sanoi: "Ei."
"Tien on laiska."
"Hän ja Gondi eivät ole hyviä kävelemään."
"Lapset eivät voi olla kaukana."
Tien! Lesly!
Lopulta kuulimme vastauksen.
Olimme tosi iloisia. "Löysimme lapset!"
Mutta sen sijaan se oli erikoisjoukkojen ryhmä.
Siinä he ovat.
Tiesimme alkuperäisasukkaiden etsivän,
mutta emme tienneet heidän tarkkaa sijaintiaan.
Ryhmien välillä oli jännitteitä.
Se oli hankalaa. Miten voisimme puhua heille?
Monien vuosien ajan on ollut kiistoja
alkuperäisyhteisöjen ja sotilaiden välillä
taistelussa huumekauppaa vastaan.
Alkuperäisyhteisömme ovat köyhiä.
Teitä ei ole. Monissa taloissa ei ole sähköä.
Valtio on hylännyt meidät täysin.
Huumesissit hallitsevat aluettamme.
Huomio.
Heillä on aseita, joten meidän on toteltava heitä.
Alkuperäisasukkaat päätyvät työskentelemään sissiryhmien kanssa.
He kasvattavat kokaa. Kuljettavat huumeita.
Armeija ei voi sallia sitä.
Siksi taistelemme sissejä vastaan.
Ja alkuperäisyhteisöjä vastaan, joihin sissit ovat soluttautuneet.
Sinä yönä he leiriytyivät kauemmas meistä.
Ryhdyimme turvatoimiin. Asetimme ansoja ja vartiosotilaita.
Tarkkailimme heidän jokaista liikettään.
Emme voi jättää aseitamme lojumaan.
Mitä jos heidän joukossaan on sissitaistelija?
Päätimme, että seuraavana päivänä lähtisimme eri teille.
19. PÄIVÄ
Vähitellen yritin käyttää jalkaani.
Otin pari askelta keppiin tukeutuen.
Se sattui vain vähän.
Luojan kiitos, pystyin taas kävelemään.
Pysykää yhdessä paikassa. Armeija etsii teitä.
Rakkaani, pysykää paikallanne.
Kuulin äänen. Se oli kaukana.
Se kuulosti isoäidiltäni.
Lesly, täällä isoäitisi Fátima. En ole hylännyt sinua.
Jos kuulet tämän viestin, pysy paikallasi. He etsivät teitä.
Onko totta vai valetta, että se on hän?
Pysykää yhdessä paikassa.
Nauhoitimme heidän isoäitinsä ääntä
espanjaksi ja huitoton kielellä, jotta lapset olisivat luottavaisempia.
Pysykää yhdessä paikassa. Armeija etsii teitä.
Etsivätkö he meitä?
En usko.
Joten halusin jatkaa kävelyä.
Armeija etsii teitä.
Olimme varmoja, että lapset kuulivat meidät.
Mikseivät he tule esiin? Mikseivät he vastaa?
Lesly, pyydän palvelusta. Täällä isoäitisi Fátima.
Siirryimme suorempiin taktiikoihin.
Pudotimme 10 000 lehtistä, joissa oli isoäidin viesti.
Pudotimme ruokatarvikkeita.
Laitoimme varoitusnauhaa 11 kilometrin matkalle.
Ripustimme pillejä, jotta lapset voisivat antaa merkin.
Soitimme musiikkia kovalla kuin suuressa konsertissa.
Tietenkin kaiken sen hälinän takia sää huononi.
Täällä on henki, joka ei pidä melusta.
Valkoisten teknologia ja tekniikat
eivät toimineet lainkaan.
Aika vaihtaa lähestymistapaa.
Aika katsoa toisilla silmillä.
Kutsuimme apuvoimia alkuperäisasukkaiden parista.
20. PÄIVÄ
Lentokoneen löytänyt ryhmä oli uupunut.
Oli meidän vuoromme mennä pelastamaan siskoni lapset.
Alkuperäisasukkaat löysivät koneen, emme me.
Niinpä uskoimme, että he voisivat löytää lapset.
- Rohkeutta! - Milloin?
Aina ja ikuisesti!
Sain käskyn siirtää 85 alkuperäis- asukasta Kolumbian muista osista
ja yhdistää heidät kommandoihin.
Luottaen, mutta kuitenkin varmistaen.
Määräsin taustatarkastukset kaikille
rikollisryhmien soluttautumisen estämiseksi.
Työskentelemme yhdessä, yhdistettyinä soluina.
Tervehdys!
Etsinnöissä on hyötyä
alkuperäisasukkaiden viidakon tuntemuksesta.
Rohkeutta!
Viidakolla on mysteerinsä.
Armeija ei pysty ratkaisemaan niitä.
Ystävät ja perheeni sanoivat meille: "Ottakaa mukaan yksi vanhimmista."
Siksi Don Rubio liittyi joukkoomme.
Hän liittyi mukaan shamaanina.
Hän on johtaja, jota kunnioitetaan paljon,
koska hän tuntee hengelliset perinteemme.
Don Rubio sanoi: "Hoidamme tämän."
"Löydämme lapset neljässä tai viidessä päivässä."
22. PÄIVÄ
Viekää minut ensimmäiseksi turmapaikalle.
Kun lähestyimme lentokonetta, ystäväni Faustino sanoi:
"Ystävä, valmistaudu. Ole vahva."
Näin siskoni ottaman laukun.
Näin lasten tavarat, siskoni vaatteet, kengät...
Ja palmunlehdistä tehdyn makuupaikan.
Kun katsoin sitä, tuska valtasi minut.
Lapset nukkuivat kuin eläimet viidakossa.
Luoja, miksi lapsille käy näin? Miksi heidän pitää kestää tämä?
Miksi siskoni piti kuolla kuin eläin?
Sitten syvällä sisimmässäni
tajusin, että kaikki on sen Manuelin paskiaisen syytä.
NELJÄ VUOTTA AIEMMIN
Magdalena kertoi,
miten Manuel liehitteli häntä sinnikkäästi,
kunnes hän suostui asumaan yhdessä, äidin hyväksymättä.
He muuttivat pois Magdalenan äidin kylästä.
Kun he saapuivat yhteisööni, poika oli yksivuotias.
Meistä tuli pian läheisiä.
Olimme enemmän kuin ystäviä. Olimme kuin siskoja.
Pidimme maniokin korjaamisesta.
Ja tykkäsimme juhlia.
Hän alkoi tanssia ja sai kaikki mukaan tunnelmaan.
"Tyttö, nyt mentiin!"
Hän piteli aviomiestään ja tanssi ilman huolen häivää.
Yhteisömme juhlissa tanssitaan kaikkien kanssa.
Manuel tykkäsi mennä hyvin lähelle tanssiparejaan.
Sitten Magdalena oli mustasukkainen.
Se suututti Manuelin.
Juhlat päättyivät aina samalla tavalla.
Manuel hakkasi häntä.
Muutaman kerran hyvin rajusti.
Siksi Manuel joutui vaikeuksiin sissien kanssa.
Sissit asettavat sääntöjä pitääkseen yhteisömme kurissa.
He laittoivat aseen hänen ohimolleen ja sanoivat:
"Jos vielä kosket tähän naiseen, emme anna sinulle anteeksi."
Häntä oli varoitettu.
Ihmiset tekevät virheitä.
Riitelimme, kuten monet pariskunnat.
Joskus ryypätessä homma karkaa käsistä.
Mutta ei koskaan mitään perheväkivallan kaltaista.
Vereni kiehui.
Olin valmis käymään Manuelin kimppuun macheten kanssa.
Rubio tuli luokseni ja sanoi: "Sinun pitää hallita vihasi."
"Tehdään niin lasten vuoksi."
"Kun löydämme lapset, totuus tulee julki."
Sinä iltana pidimme mambe -hetken.
Tänään, pyhien kasviemme kautta,
raivaamme tien poistaaksemme...
Minulla oli puoli kiloa mambea ja ambilia.
Työmme tänään...
Mambe on kokasta tehtyä jauhetta.
Ambil on tupakasta tehtyä tahnaa.
Niitä otetaan kysymys mielessä.
Sitten tulee oivallus siitä, mitä tarvitaan.
Meille...
Sillä tavalla voin nähdä, mihin suuntaan lapset menivät.
23. PÄIVÄ
"No niin, shamaani, noudatan käskyjäsi."
Näytin hänelle GPS:n. "Tämä GPS ei johda meitä minnekään."
"Koska se on tyhjä."
Sanoin hänelle: "Olet nyt tämän GPS:n GPS."
Meditoidessani aistin lapset.
Sanoin muille: "Mennään tänne."
Kun Don Rubio alkoi etsiä,
hän sanoi, ettei työskentele armeijan kanssa.
Mutta tehtävän komentaja
ohjeisti työskentelemään yhdessä ja tarjoamaan tukea.
Hemmetti, työskentely alkuperäisryhmien kanssa...
Huolestuimme. Miten teemme yhteistyötä?
Sain käskyn seurata 400 metriä heidän takanaan.
Sanoin, että lasten löytämisen ei pitäisi kestää kauan.
Ongelma on, että armeija ei tiedä, mitä tekee.
Tätä tietä, pojat.
Olin etunenässä,
kun näin pieniä jalanjälkiä.
Seurasin jälkiä.
Ja kauempaa löysimme suojan.
He käyttivät leikkaamiseen hampaitaan.
Löysimme Cristinin pienen keltaisen paidan.
Vaippoja.
Ne olivat tuoreita.
Lapset ovat varmasti lähellä.
Lesly!
Lapset!
Lesly!
Päivät kuluivat, ja minulla oli kova nälkä.
Soleinylla myös.
Söimme vain milpes -hedelmiä.
Emme muuta.
Soleiny puhui ruoasta, jota hän söi aiemmin.
Lihaa kastikkeella.
Kanaa.
Riisiä ja keittobanaania.
Ajattelin kertoja, jolloin heitin ruokaa hukkaan.
Ja itkin.
Öisin ajattelin äitiäni
ja hänen kuolemaansa.
Äitini kärsi paljon.
Ajattelin kertoja, jolloin hän neuvoi minua,
enkä koskaan kuunnellut.
Hän sanoi aina:
"Jonain päivänä olet orpo, ja sitten muistat minut."
Itkin itkemistäni.
Lesly ajatteli, että Jumala rankaisi häntä.
26. PÄIVÄ
Etsimme päiväkausia, mutta lapsia ei näkynyt missään.
Piileskelevätkö lapset?
Kolmen päivän jälkeen Rubio tajusi, että seurasimme häntä.
"Oletteko mukanani? Ei."
Hän oli hapan kuin sitruuna.
Hän sanoi: "Työskentelen yksin."
Selvä. Itsepäinen kuin muuli.
En työskentele sotilaiden kanssa.
Isoisäni pelkäsi aseistettuja ihmisiä.
Kumikaupan aikaan kokemansa väkivallan takia.
Monet isovanhemmistamme kuolivat siten.
Alueellamme Putumayo- ja Caquetá-jokien välissä
käytiin luonnonkumikauppaa.
Siihen aikaan monia ulkopuolisia tuli käyttämään hyväksi resurssejamme.
He tarvitsivat kaupungeissaan kumia
koneitaan varten.
He sanoivat: "Kootkaa kaikin keinoin alkuperäisasukkaat keräämään kumia."
Olimme orjuutettuja.
Oli rangaistuksia.
Nälkiintymistä.
Yli puolet väestöstämme tapettiin.
Elämme yhä kansanmurhan trauman kanssa.
Suhde Rubion kanssa paheni entisestään,
kunnes hän viilsi itseään machetella ja tarvitsi lääkintämiestämme.
Meistä oli hyötyä hänelle.
Mitä on meneillään?
Teemme arepoja jaettavaksi Araracuaran ryhmän kanssa.
Don Rubio, tervehdi.
Ruokamme oli vähissä,
ja he jakoivat omaansa.
He tulivat lähemmäs ja kyselivät.
Meillä ei ollut paitoja.
"Mikseivät hyttyset pure teitä? Me olemme täynnä puremia."
"Me emme."
"Mikään ei pure meitä."
Sinä iltana
Don Rubio kutsui minut heidän jokailtaiseen mambe -hetkeensä.
Kiväärini oli tietenkin selässäni, ja yksi sotilaistani vartioi.
Don Rubio kysyi: "Popeye, kokeiletko mambea?"
En itse pidä mambea huumausaineena.
Mambe auttaa alkuperäisyhteisöjä tekemään päivittäisen työnsä.
He täyttivät suunsa, kunnes posket olivat täynnä.
Tein samoin tietämättä, miten se tehdään oikein.
Se oli käännekohta.
Olemme tällä maalla, Isä Luoja.
Annoit meille tämän elämän.
He kertoivat esivanhempien kertomuksia huitoton kielellä.
Uskomme, että ensimmäiset mahtavat olennot maan päällä
käyttivät väärin Luojalta saamaansa voimaa.
Joten hän muutti heidät eläimiksi.
Duende hallitsee niitä eläimiä.
Duende on henki, muodonmuuttaja, joka voi muuttua tapiiriksi.
Käärmeeksi, jaguaariksi.
Duendella on kyky ottaa ihmisen hahmo ja johtaa harhaan.
Don Rubio uskoo,
että duende teki niin lasten kanssa.
Lapset eivät ole eksyneet.
Kenellä he ovat? Duendella.
Duende ilmestyi heille heidän Fátima-isoäitinään.
Ja sanoi: "Olette lapsenlapsiani. Johdan teitä."
Ja se vei lapset pois.
He ovat duenden vallassa.
Mutta mitä se haluaa lapsista?
Oli outoa selittää tapahtumia komentajilleni.
Sitä ei voinut tehdä loogisesti.
Raportoin esimerkiksi: "He puhuvat duendesta."
En tiennyt, miten komentajani suhtautuisivat.
Erikoisjoukot eivät koskaan puhu tällaisista asioista.
Olemme nähneet sen.
Kommandoni sanoivat tarvitsevansa neljä pulloa viinaa.
Sanoin: "Hyvä on, tehdään niin."
On hyvin epätavallista, että sotilaslentokone kuljettaa viinaa.
Mutta ylimmän johdon päätös oli selvä. "Kuunnelkaa alkuperäisasukkaita."
"Ettei sanota, ettemme löytäneet lapsia, koska emme kuunnelleet."
Kysyin komentajaltani, mitä varten se oli.
"Keskiyöllä
laittakaa viinapullot ristin muotoon joenhaaraan."
"Duende pitää paljon viinasta, humaltuu ja päästää lapset menemään."
Oli pelottavaa saada sellaisia käskyjä.
En ole Grimmin veljesten sadussa.
Mutta teen mitä vain löytääkseni lapset.
Tunsin joen, koska olimme jo tutkineet sen.
Etsimme ja etsimme tuloksetta.
Jossain vaiheessa kersanttimme saappaiden nauhat aukesivat
ja saappaat sotkeutuivat yhteen. Hänelle kävi niin viitisen kertaa.
Yhtäkkiä kompassi alkoi pyöriä nopeasti.
Se ei lakannut pyörimästä.
Olimme eksyksissä noin tunnin. Päämme olivat räjähtämäisillään.
Mitä on tekeillä?
Häivytään sieltä ennen keskiyötä.
Löysimme joen, mutta emme joenhaaraa.
Asetimme sinne neljä viinapulloa.
Tajusimme, että emme hallinneet itseämme sillä hetkellä.
Olen katolinen.
En ole koskaan uskonut yliluonnollisiin voimiin.
Mutta aloin ajatella, että ehkä henki estää meitä löytämästä lapsia.
Lesly!
Aloin ottaa mambea heidän kanssaan.
"Hei, Cháman, aika kävellä."
Otin lusikallisen, ja kun lähdimme etsimään, en väsynyt.
Ei ollut jano tai nälkä.
Kamera käy.
Teemme haastattelua uutisia varten.
Mikä alkuperäiskansanne nimi on?
- Huitotoko? - Aivan niin.
- Murui. - Muri?
- Ei, hän on murui. - Murui.
He ottivat mambea ja meditoivat.
Todella etsivät kanssamme.
Luotan teihin. Jos minulle tapahtuu jotain.
Olimme kaikki samaa ryhmää.
Vain eri vaatteissa.
Löysimme yhdessä todisteita.
Vaippoja.
Pojan kengät.
Kengät vaikuttivat minuun syvästi. Luoja, onko poika paljain jaloin?
He olivat täysin suojattomia.
Johtolankojen kautta havaitsimme tietyn kuvion.
Kuvasta näkyy, että he ovat kävelleet yli kolme kilometriä.
Alkuperäiskansan lapset kävelevät ympyrää.
Lesly!
Johtolangoista huolimatta jokaisen kuluneen päivän myötä
toivo lasten löytämisestä elossa laskee hieman.
Miten lapset voivat selvitä niin monta päivää?
Viidakossa on paljon vettä. Mutta syötävää ei ole paljon.
Ja ilman ruokaa he eivät selviä enää kauan.
Kommandomme olivat käyneet läpi lähes 90 prosenttia etsintäalueesta.
Olimme yrittäneet kaikkea.
Lesly, ole kiltti...
Se ei ollut neula heinäsuovassa.
Etsimme valtavasta matosta pikkuruista kirppua,
joka hyppi ja liikkui ympäriinsä.
Jäimme arvailemaan, mitä he tekisivät seuraavaksi.
Ketä he pakenevat?
Alkuperäiskansojen lapset pelkäävät sotilaita,
koska eivät tunne heitä.
He eivät pelkää viidakkoa.
He pelkäävät ihmisiä.
He saattavat ajatella:
"Jos Manuel löytää meidät, mitä hän tekee? Piiloudutaan."
KAKSI KUUKAUTTA AIEMMIN
Manuelin ja Leslyn suhde oli kamala.
Manuel ei antanut Leslyn pelata jalkapalloa
tai viettää aikaa muiden tyttöjen kanssa.
Hänellä ei saanut olla sosiaalista elämää.
Magdalena kertoi minulle,
että Manuel halusi ottaa Leslyn pois koulusta. Niin tehtiin.
Manuel varmisti, että Lesly käytti kaiken aikansa
kotitöihin ja sisarusten hoitamiseen.
Hänen piti totella orjan tavoin.
Jos hän ei totellut, Manuel suuttui.
Kerran Lesly juoksi ulos, jotta Manuel ei löisi häntä.
Hän piiloutui mieheni taakse. Manuel tuli lyömään häntä kepillä.
Lesly itki.
Hän oli aina ahdistunut ja sulkeutunut.
Eräänä päivänä, kun he olivat käymässä,
kysyin Leslyltä, haluaisiko hän käydä koulua täällä. "Kyllä, isoäiti."
Sanoin: "Magda, jätä tyttö minulle, kun hän aloittaa kuudennen luokan."
Manuel sanoi heti: "Ei!"
"Magdalena käy töissä. Kuka hoitaisi vauvaa?"
Sanoin hänelle: "Kohtelet Leslyä kuin aasia, joka hoitaa vauvaa."
Etsin jokea, josta saisin vettä.
Näin jonkin liikkuvan.
Kilpikonna.
Tien otti käteensä kepin.
Kielsin häntä tekemästä niin.
Ei, Tien!
Tien kysyi: "Miksi olemme täällä? Miksemme pääse pois viidakosta?"
Sanoin hänelle, että olimme eksyneet.
Hän ei uskonut sitä. Hän suuttui ja kiukutteli.
Olen hoitanut Tieniä pienestä asti.
Olin kotona hänen kanssaan siitä asti, kun hän oli neljä kuukautta.
Tein hänelle ruokaa.
Minua kyllästytti.
Soleiny ja Tien kävelivät liian hitaasti.
Olin epätoivoinen.
En voinut enää kantaa Cristiniä.
Halusin jättää sisarukseni ja jatkaa yksin.
33. PÄIVÄ
Emme löytäneet lapsia ja huolestuimme yhä enemmän.
Emme löytäneet heistä jälkeäkään.
Duende vei heidät joka päivä uuteen paikkaan.
Tietämyksestäni huolimatta minua petkutettiin.
Don Rubio ja alkuperäisasukkaat olivat hyvin väsyneitä.
He olivat todella sairaita.
Melkein kaikilla oli keuhkokuume.
Me aikuiset syömme hyvin ja olemme silti huonossa kunnossa.
Lapset eivät voi selvitä enää kauan.
Kärsisin itse mieluummin lasten sijaan.
Manuel valitti riippumatossa.
Duende kävi kimppuuni painajaisissa.
Ei ollut helppoa taistella niin voimakasta henkeä vastaan.
Sanoin: "Lopeta valittaminen."
"Jos älyäisit mitään, et olisi tehnyt virheitä siskoni kanssa. Ole hiljaa."
KOLME VIIKKOA ENNEN TURMAA
Joku soitti meille ja sanoi,
että Manuel tuo toisen naisen yhteisöön.
Kukaan ei varoittanut Magdalenaa.
Mitä? Siitä tulee suuri ongelma.
Magdalena meni satamaan. Toinen nainen oli siellä Manuelin kanssa.
Manuel sanoi, että asuisivat yhdessä kolmestaan.
Manuel käyttäytyi hullusti.
Teki, mitä isovanhempamme tekivät.
Näyttääkseen, että hänellä voi olla kaksi vaimoa. Miten kova hän on.
Magdalena sätti häntä kovasti sinä päivänä.
- Eivät kaikki. - En välitä!
Lesly lähti lasten kanssa.
Manuel otti esiin macheten. He juoksivat metsään turvaan.
He viettivät yön siellä.
Magdalena tuli kotiini yhdeltä yöllä, vauva sylissään.
Hän kutsui minua. "Yoli!"
Osoitin häntä valolla. "Mitä sinulle tapahtui? Riitelittekö taas?"
"Käskin jättämään Manuelin. Mitä sinä teet?"
Hän vuoti verta. Koko tämä alue vuoti verta.
Machete osui häntä tähän. Se oli aivan verinen.
Manuel lähti veneellä,
koska heidän tappelulleen oli silminnäkijöitä.
Ennen kuin sissit saivat tietää, mitä hän teki siskolleni, hän pakeni.
Koska he olisivat tappaneet hänet.
35. PÄIVÄ
Kutsuimme teidät koolle kertoaksemme,
että ryhmämme sai komentajiltamme käskyn
palata tukikohtaamme San Joséssa.
Ryhmäni oli ollut viidakossa lähes kuukauden.
Kaikki olivat uupuneita.
Toinen ryhmä tulee luoksenne.
Meille olette kuin perhettä.
Haluamme jatkaa taistelua. Emme luovuta ennen kuin lapset löydetään.
Kun he sanoivat lähtevänsä, menetin keskittymiskykyni.
Sanoin: "Jos emme löydä lapsia pian, he kuolevat."
Sanoimme: "Rubio, sanoit meille, että siihen menisi viisi päivää."
"Niin ei käynyt."
"Totuus on, että viidakko
on hallinnut meitä."
"On yagén aika."
"Se on viimeinen toivomme."
He antoivat minulle alkuperäisasukkaiden numeron
ja pyysivät ottamaan yhteyttä heihin yagén valmistamista varten.
Ja toimittamaan sen heille, kun se on valmista.
Yhteisön vanhimmilla on lupa tehdä yagéta.
Yagé on esivanhempien juoma.
Se tunnetaan myös ayahuascana.
Kuvittelin sen aiheuttavan voimakkaita hallusinaatioita.
Meille yagé ei ole leikkiä.
Yagén ottaminen ei ole kuin viinan juomista.
Se lennättää korkealle puiden yläpuolelle.
Odottaessamme yagén saapumista
rakensimme pitkän majan,
jonne yagé vietäisiin.
Teemme tämän oikein.
Välillä minua huimasi.
Puut tukivat minua.
Eräänä päivänä Soleiny löysi pienen paperin.
Siinä luki, että he etsivät meitä ja käskivät pysyä yhdessä paikassa.
Tien ja Soleiny halusivat jäädä,
koska he olivat väsyneitä eivätkä halunneet kävellä.
Soleiny kaatuili ja satutti itseään.
Tien ei pystynyt enää seisomaan.
Vauva ei voinut hyvin.
Hän eli pelkästään vedellä.
En uskonut, että hän selviäisi.
Niinpä päätin jäädä yhteen paikkaan.
Rakensin suojan.
Toivottavasti he tulevat pelastamaan meidät.
38. PÄIVÄ
Yagé -juoma saapui.
Viimeinen apukeinomme.
Jos yagé ei toimi, mitään ei ole tehtävissä, ja lähdemme.
- Veljet, oletteko valmiita? - Olemme.
No niin, kaverit.
Yksi henkilö opastaa meitä.
Shamaanimme.
Pyydämme sinua, Isä Luoja,
tuomaan sen, mitä olemme etsineet.
Aika oli koittanut.
Manuelin piti ottaa yagéta, jotta hän ymmärtäisi,
miksi tämä tragedia tapahtui.
Minut yllätettiin.
Olin huolissani.
Yhden jälkeen yöllä Manuel joi sitä.
Yagén kanssa jätetään keho ja mennään toiseen ulottuvuuteen etsimään Luojaa.
Yagén kanssa
mikään ei ole mahdotonta.
Vastaus saadaan aina.
Mutta pitää olla puhdas.
Jonkin ajan kuluttua Manuel kuorsasi.
Hän ei ollut sen vaikutuksen alaisena. Hän nukkui.
Hän heräsi 20 minuutin päästä.
Rubio ja minä katsoimme toisiamme.
Mitä tapahtui?
Olimme kaikki järkyttyneitä.
Juuri kun olin pääsemässä lasten luo, duende hyökkäsi ja torjui minut.
Kun tragedia iskee, on pakko kertoa tarina.
Oman elämän tarina.
Jos valehtelee, sillä on seurauksia.
KAKSI VIIKKOA ENNEN TURMAA
Kun Manuel löi siskoani machetella,
siskoni tuli kotiimme mustelmilla.
"Sisko, älä huoli. Olemme tukenasi."
Siskoni Magdalena sanoi: "Minun pitää jatkaa elämääni."
"Asun täällä ja laitan Leslyn kouluun."
"Ja menen töihin."
"Missä Manuel on nyt?" Hän sanoi: "Manuel meni Bogotáhan."
Lähdin, koska sissien kanssa oli ongelmia.
Mutta pidin yhteyttä Magdalenaan.
Jätin hänelle kirjeen.
Manuel jätti laukun.
Magdalena löysi laukusta viestin.
Hän luki sen yhä uudestaan.
Ja hän muuttui täysin.
Hän ei syönyt eikä nukkunut.
Hän sanoi: "Yeri, taidan lähteä." "Minne?"
"Kaupunkiin. Manuelilla on kaunis talo."
"Lapseni menevät kouluun."
Magdalena, älä viitsi!
Ne ovat valheita. En halua, että lähdet.
Soitin Manuelille. "Kerro totuus. Rakastatko siskoani?"
"En tiedä."
"Magdalenan rakkaus on pakahduttavaa."
"Hän ei jätä minua koskaan. Ei koskaan."
Muutaman päivän päästä lähdimme ulos.
Magdalena jäi taloon.
Kun palasimme, siellä ei ollut ketään.
Ei ketään talossa.
Vain sotku.
Se kurja mies.
Magdalena sanoi, ettei voi pysyä erossa hänestä.
En voi syyttää häntä, koska olen melkein samassa tilanteessa.
Kun mieheni juo, hän hakkaa minua.
Ehkä niin käy monille naisille.
Jos rakastaa sitä ihmistä, voi langeta samaan ansaan.
Magdalena ei malttanut odottaa lähtemistä.
Lesly sanoi: "Äiti, en halua lähteä. Mene yksin."
"Jään tänne isoäidin luo."
Magdalena veti häntä hiuksista ja sanoi: "Me lähdemme."
Mitä Magdalenalle tapahtui?
En tiedä. Ehkä se tyyppi aivopesi hänet.
Hän lumosi Magdalenan.
He nousivat koneeseen aamukuudelta.
Kenen syytä se on?
Sen miehen syytä. Hänen valheidensa.
Miehet olivat surullisia ja hiljaisia.
Sanoin heille: "Ei huolta."
"Meillä on vielä annos yagéta."
Otin sen aamukolmelta.
Yöllä Soleiny pelkäsi,
kun eläimet tulivat nuuskimaan meitä.
Käytin taskulamppua. Kun valaisin sillä, eläimet pakenivat.
Näin unta duendeista.
Ne näyttivät ihmisiltä.
Ne piirittivät meidät.
En ymmärtänyt, mitä ne sanoivat.
Minusta tuntui, ettei kukaan löytäisi meitä.
Ajattelin, että olisimme siellä ikuisesti.
40. PÄIVÄ
Yagén ottamisen jälkeen
tappelin duenden kanssa.
Se puristi minua näin.
Minua kuristettiin.
Se tarttui minuun ja lähetti ylös puuhun.
Pyörin siellä ylhäällä.
Sitten laskeuduin maahan kuin leguaani.
Huusin duendelle:
"Sinun pitää antaa lapset minulle. Lapset ovat viattomia."
"Perhe haluaa heidät takaisin."
Duende kertoi minulle: "Olen suojellut lapsia."
"Annan heidät sinulle,
mutta sinun pitää huolehtia heistä."
"Jos et tee niin, varo seurauksia."
Se lähti ja sanoi: "Nouse mäelle. Siellä kasvaa helikonia."
"Löydät sieltä tarvitsemasi."
Etsikää täältä.
Rubio sanoi: "Kävi miten kävi,
etsimme nyt viimeisen kerran."
"Menkää te tuonne ja te tuonne."
"Tavataan täällä kolmen maissa."
Hän sanoi: "Löydätte heidät."
Siinä se.
Olen tosi väsynyt ja sekaisin.
Hän lähti ja katosi.
Emme nähneet häntä enää.
Lapset!
Lapset! Lesly!
Lesly!
Tunnit kuluivat. Kello oli jo kaksi.
Olimme kaukana.
Yhdeksän kilometrin päässä leiristämme.
Lesly!
Olin jo haravoinut sen alueen ryhmäni kanssa.
Olimme jo etsineet sieltä.
Eikä mitään. Ei mitään.
Olen liian kipeä jatkaakseni etsimistä.
En voi jatkaa. Palaan leiriin.
Lesly! Lapset!
Mutta ryhmämme päätti jatkaa kävelyä ja etsimistä.
Aloimme nousta mäelle.
- Tulkaa tänne! - Lesly!
Suuntasimme nopeasti sinne.
Voi pojat.
Morrocoy!
Kilpikonna.
Vanhimmat sanovat, että jos sitä uhkailee, toive toteutuu.
Sanoin sille: "Annat lapset minulle."
"Jos et anna lapsia minulle,
syön ensimmäiseksi maksasi, koska se on suosikkini."
"Nicolás juo veresi."
"Nyt saamme varmasti illallista."
Seisoimme paikoillamme.
Lesly!
Kuulin ääniä ja askelia läheltä.
Lesly!
Mutta en nähnyt mitään.
Lesly!
Kävelin pää kallellaan ääntä kohti.
Nostin päätäni.
Luojan kiitos, lapset olivat siellä.
Löysimme lapset.
Luojan kiitos.
Löysimme lapset.
Jumala siunasi meitä uskomme takia.
Hän ei koskaan petä vilpittömästi pyydettäessä.
Minua pyörrytti kaikkien tunteiden takia.
Pääsisin vihdoin pois viidakosta.
Olimme iloisia, kun löysimme heidät elossa.
Vielä kaksi päivää, ja he olisivat kuolleet yksi kerrallaan.
Poika sanoi: "Minulla on nälkä."
"Haluan puuroa chorizon kanssa."
"Haluamme syödä tamaleja."
"Haluamme riisivanukasta."
Annetaan heille ruokaa. Vain vähän.
Muuten he voivat sairastua siitä.
Sitten muistimme vapauttaa kilpi- konnan, koska se toteutti toiveemme.
Kiitos toiveemme toteuttamisesta.
Voit mennä.
Lähdetään. Alkaa tulla pimeä.
Kesti melkein kolme tuntia
palata leiriin.
Lapset olivat kuolemaisillaan.
Olin järkyttynyt.
Hemmetti, löysimme heidät!
Kysyin Leslyltä: "Tiedätkö, kauanko olitte kateissa?"
Hän sanoi: "Kahdeksan tai kymmenen päivää."
Oli mennyt 40 päivää.
Hän ei ollut täysin tietoinen siitä, mistä puhui.
Nouse vähän istumaan.
Heidät piti evakuoida ennen kuin he kuolisivat.
Pelastuslentäjinä saamme kutsun.
Jos sanotaan "reaktio", sitä ei kyseenalaisteta. Mennään.
He toipuvat.
Kun kuulin vauvan, Cristinin...
Minun iloni.
Tien tuijotti minua lopen uupuneena.
Tervehdin Leslyä ja Soleinya.
Voi ei.
Lesly, lähdemme pian.
Gondi, lähdemme pian.
Ei huolta.
Menin heidän luokseen.
Ensimmäiseksi halasin 13-vuotiasta tyttöä
ja tervehdin yhdeksänvuotiasta.
Sitten otin poikani ja tyttäreni ja jäin heidän luokseen.
Kun lähestyimme sijaintia,
oli niin pimeää, että viidakko muuttui mustaksi matoksi.
Pilvipeite oli niin paksu,
että taivasta ja maata oli vaikea erottaa toisistaan.
Lapset aiottiin evakuoida.
Sanoin: "Ei ilman minua."
Sanoin Manuelille: "Et voi mennä."
"Pyydän, älä mene lasten mukaan."
"Traumatisoit heidät."
Lapset tulevat minun mukaani.
En halunnut enää asua isäpuoleni kanssa.
Minua pelotti.
Aloitimme ensimmäisen evakuoinnin Manuelin ja Cristin-vauvan kanssa.
He menivät näin. Kuin keinu, edestakaisin.
Tunsin oloni sekavaksi.
Varjo ilmestyi ja alkoi imeä elämää minusta.
Henki kuristi minua.
He menevät puita kohti keinuen yhä nopeammin.
Miehistöni huusi: "Älä liiku tai törmäämme."
Luoja, älä anna minun osua puuhun.
Kiinnitin Soleinyn ja Tienin ja nousin ylös heidän kanssaan.
Jokin energia esti meitä.
Tuntui kuin helikopteria olisi vedetty.
Sen käsittely vaati enemmän voimaa.
Se ei tuntunut oikealta.
Toinen!
Varovasti takana!
Vain Lesly oli jäljellä.
Köysi veti minut ylös, ja minua pelotti.
Nousenko taas lentokoneeseen?
Lapset, isä ja pelastajat ovat kyydissä.
Häivytään nopeasti ennen kuin viidakko nielaisee meidät.
VUOTTA MYÖHEMMIN
- Tämä. - Tämä.
Mikä oli vaikein päivä?
Cristin itki ja itki. Ajattelin,
että haluan jättää sisarukseni ja lähteä yksin, jättää Cristinin.
Ja vedin syvään henkeä.
Mietin sisarusteni jättämistä, mutta sanoin:
"Ei." Päätin jäädä heidän luokseen.
- Se oli hyvin vaikeaa. - Niin.
Olin tällaisessa onnettomuudessa.
Ja äiti kuoli.
Lesly suojeli meitä.
Ajattele, mitä kaikkea teit pelastaaksesi sisaruksesi.
Selviytyäksesi.
Sanoin hänelle, että teitä sanotaan ihmeeksi.
Hän kysyi: "Miksi, täti?"
"Koska putositte taivaalta
ja selvisitte 40 päivää. Kukaan ei tee niin."
Minä voitan!
Odota siskojani.
Tulkaa äkkiä!
Sanoin hänelle: "Olet nyt vapaa."
Talolle!
"Et ole kenenkään orja."
"Saat oikean elämän."
"Kuvittele se elokuvana, ja tämä on elokuvan loppu."
KAKSI PELASTAMISEN JÄLKEISTÄ VUOTTA
LESLY, SOLEINY TIEN JA CRISTIN ASUIVAT HUOSTAANOTETTUINA JA KÄVIVÄT KOULUA.
VUONNA 2025 HE MENIVÄT ASUMAAN ÄITINSÄ SUVUN LUO.
LESLY HALUAA SAIRAANHOITAJAKSI TAI JALKAPALLOILIJAKSI.
KAKSI KUUKAUTTA PELASTAMISEN JÄLKEEN MANUEL RANOQUE PIDÄTETTIIN.
RANOQUE TODETTIIN SYYLLISEKSI LAPSEN SEKSUAALISEEN HYVÄKSIKÄYTTÖÖN.
KIITOS
Tämän etsinnän Amazonin viidakossa pitää aloittaa ymmärryksen vaihe
valtion ja alkuperäisyhteisöjen välillä,
joista suurin osa on jätetty ulkopuolelle vuosisatojen ajan.
Käännös: Anu Miettinen