Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
COLOMBIANSK AMAZONAS DAG 1
Da jeg kom til rullebanen,
sa mamma: "Lesly, vi skal fly til Bogotá."
Vi skulle bo hos stefaren min.
Jeg ville ikke dra.
Jeg bodde hos bestemora mi, Fátima.
Jeg gikk på skolen.
Jeg var lykkelig der.
Det var første gang jeg fløy.
Da vi tok av,
begynte det å støye veldig.
Jeg var veldig redd.
Så begynte det å gå galt.
Piloten kontaktet kontrolltårnet og ba om hjelp.
Han mistet kontrollen.
Så begynte flyet å miste høyde.
Det er det eneste jeg husker.
Jeg fikk en telefon rundt kl. 08.30.
"Hva har skjedd?"
"Magdalenas fly kom aldri fram. Det må ha krasjet i jungelen."
"Min søster Magdalena og hennes fire barn var på flyet."
Så kom sorgen.
Døtrene mine sa til meg: "Mamma, ikke vær redd."
Hvordan kan jeg ikke være redd?
Når et fly krasjer, blir ingen spart. Aldri.
Det gjør vondt.
Dattera mi dro med barna uten å si noe.
Magdalena ringte meg. Hun sa: "Jeg er på flyet med barna."
Men de kom aldri fram.
Jeg var målløs.
Jeg kunne ikke slutte å tenke på kona mi.
MAGDALENA 33 ÅR GAMMEL
Min eneste sønn.
Livet hans hadde nettopp begynt, og tanken på å miste han...
TIEN FEM ÅR GAMMEL
Den lille dattera mi...
CRISTIN 11 MÅNEDER GAMMEL
...mine to stedøtre.
SOLEINY NI ÅR GAMMEL
LESLY 13 ÅR GAMMEL
Min største drøm var at de skulle bo hos meg i Bogotá.
Lever de?
I dag forsvant et Cessna-206-fly på vei fra Araracuara i jungelen.
Søket har begynt fra luften.
Søket er vanskelig på grunn av den tette jungelen.
Muligheten for å finne overlevende er ikke utelukket.
Da jeg våknet, lå vi på bakken.
Det var blod i ansiktet og på klærne mine.
Jeg hadde veldig vondt.
Jeg så Tien.
Soleiny gråt.
Jeg så mora mi.
Jeg hadde vondt i beinet.
Setet var ødelagt, og skoen min satt fast.
Jeg måtte få løs Cristin.
Hun var fanget under mammas kropp.
Hun fikk ikke puste.
Så jeg tok ut foten og lot skoen bli igjen.
Det var hardt, men jeg fikk ut søsknene mine.
Jeg måtte stoppe blodet som rant fra hodet mitt.
Jeg fant førstehjelpsutstyret.
Cristin gråt og gråt. Hun var tørst og sulten.
Jeg gjennomsøkte koffertene og fant en hengekøye, et myggnett
og Cristins flaske.
Jeg tok noen blader, og så la vi oss ned på dem.
Cristin var utrøstelig.
Jeg fikk ikke sove. Hodet og beinet gjorde for vondt.
I fem dager fløy det colombianske flyvåpenet over området,
på jakt etter det savnede flyet, men vi fant ingenting.
For hver dag som går, minsker sjansen for å finne dem i live.
Overkommandoen ringte og sa: "Pedro, bli med på søket."
"Det er på tide å lete på bakken."
Det var mitt første redningsoppdrag.
Det er ikke ofte vi får sjansen til å redde liv.
Som spesialstyrker er vi vanligvis involvert i å bekjempe geriljagrupper.
Ved hjelp av flyets siste signal,
etablerte vi et søkeområde på 200 kvadratkilometer.
Terrenget var veldig komplekst.
Det er en urørt jungel med 40 meter høye trær,
med farlige dyr og giftslanger.
Men den største risikoen er å gå seg vill i jungelen.
Jungelen er som et enormt teppe.
Det er som å lete etter nåla i høystakken.
Fortsett! Kom igjen!
Fortsett framover!
Ikke mist grepet!
Vi gikk raskt framover for å lete etter flyet og overlevende.
La oss gå litt videre.
Lytt etter uvanlige ting.
Kom igjen.
Vi var forberedt på det verste.
Narkotikasmuglere og geriljagrupper som FARC opererer i dette området.
Vi har vært i krig mot dem i 60 år.
FARC kontrollerte tidligere mange deler av Colombia.
De begår voldelige handlinger, narkotikasmugling og kidnapping.
Vi har mistet mange soldater i kampen mot dem.
Vi prøvde å gjøre oss usynlige for ikke å bli oppdaget av fienden.
For øyeblikket håper 60 kommandosoldater
at de vil finne overlevende.
Manuel Ranoque lever med usikkerheten etter tragedien.
De fire barna mine og kona mi er savnet.
Jeg kunne ikke vente på at militæret skulle finne flyet.
Jeg vil lete etter familien min.
Jeg kommer ikke tilbake før jeg finner dem.
Jeg trenger hjelp av urfolkvennene mine fra Araracuara-samfunnet.
Vi er eksperter på å finne fram i jungelen.
Jungelen er en del av oss fordi vi vokste opp her.
Jeg meldte meg frivillig og forventet ikke å få noe tilbake.
Fordi de som er i fare er en del av urfolkfamilien vår.
Det var en lang reise.
Omtrent 12 timer med båt fra nærmeste by.
Det bor ingen der.
Vi tror at jungelen knytter mennesket til naturen.
Og gjennom naturen til Skaperen.
Men jungelen er også veldig farlig.
På grunn av det du kan se,
men spesielt på grunn av det du ikke kan se med menneskeøyne.
Da vi kom inn i jungelen, endret været seg veldig.
Regn, regn, regn, regn.
De gamle tror
at når en ånd, et fortryllet vesen, blir sint, så sender den en storm.
Jeg havnet bak vennene mine.
Jeg ropte, men de var ikke til å finne.
Jeg gikk tilbake tre ganger.
Leker en ånd med meg?
Jeg var livredd. Det skal jeg ikke nekte på.
Jeg ba: "Ikke bli sint. Jeg er et barn av jungelen."
"Jeg er innfødt."
"Jeg er ikke her for å skade jungelen, men for å lete etter det som er vårt."
Plutselig dukket partnerne mine opp igjen.
Vi var bekymret.
Hvordan skal vi finne flyet i dette regnet?
DAG 15
Vi ser ingen spor. Det er absolutt ingenting.
Dagene gikk.
Vi mistet håpet om å finne flyet.
Hver dag lette vi blant trær, busker, lianer...
I alle retninger var det bare grønt.
Plutselig så jeg noe som skilte seg ut.
Noe rosa.
En liten tåteflaske midt i den enorme jungelen.
Hva er sjansen for å finne en liten tåteflaske
i en så stor jungel?
Hjernene våre eksploderer, og vi begynner å lage hypoteser.
Kan flasken ha falt ut av flyet?
Vi var mentalt forberedt på å finne familien død.
Der gribbene er, er flyet og likene.
Vi så en kongegribb.
Vi fulgte etter den.
Så ser vi gribben.
Den sitter på noe hvitt.
Jeg har en klump i halsen.
Fru Magdalena lå i setet.
Det var fryktelig.
Hvordan vil Manuel reagere på nyheten?
Jeg kunne ikke tro at hun hadde forlatt meg.
Magdalena viet seg til barna.
Til hjemmet vårt.
Vi skapte en framtid sammen.
Samme hva som skjedde, tilga hun meg.
Til tross for mine feil.
Min stakkars datter Magdalena.
Jeg har ni døtre.
Men hun var den mest oppmerksomme.
Hadde ikke Manuel bedt henne om å komme til Bogotá,
hadde hun fortsatt levd.
Jeg gråt tårer av raseri og smerte.
Jeg brente alle tingene hennes.
Dattera mi kommer aldri tilbake.
Hun døde med et nag mot meg.
Fordi jeg ikke ville at hun skulle dra.
Manuel spurte om barna.
Jeg sa: "Jeg vet ikke. Ingenting er bekreftet."
Kommandoen informerte meg om at de lokale hadde funnet flyet.
Jeg fikk i ordre å bekrefte det.
Vi fant likene av de voksne.
Men det var ingen små bein som tydet på at noen av barna var døde.
Hvorfor er de ikke ved flyet?
Det gir oss gåsehud. Fire barn.
13, 9, 5 år og 11 måneder gamle. De har nettopp mistet mora si.
De er alene i jungelen.
De er mat for dyrene.
Vi ble ved flyet i noen dager.
Men ingen kom for å redde oss.
Jeg pakket to poser med forsyninger.
Jeg gråt av smerte.
Jeg slepte på beinet. Jeg krøp fram.
Lette etter en vei ut av jungelen.
Det var tapirflokker.
De prøvde å angripe oss.
Vi sto stille som statuer.
Da vi så en ozelot, stivnet jeg av frykt.
Tien ville jage den.
Når vi møtte dyr, beskyttet Lesly oss.
Det gjorde jeg også.
De stakk av fordi de var redde.
Jeg ba ham om å slutte.
Bestemor lærte oss
at når man er i jungelen, bør man ikke forstyrre dyrene.
De er farlige.
Tien ble veldig sint.
Han spurte: "Når kommer mamma?"
"Hvorfor lot vi henne bli igjen alene?"
Jeg forklarte at mora vår var død.
"Nei!" sa han. Og så gråt han.
Lesly! Lesly!
Lesly!
Vi tenkte at hvis det er overlevende, kan vi ikke være usynlige.
Vi må begynne å rope og lage lyd.
Lesly! Lesly!
Det er verdt risikoen for å finne dem.
Hvor sannsynlig er det å kunne finne dem i live?
Hvis krasjen ikke var kraftig,
er det mulig for barn bak i flyet å overleve.
Lesly!
Vi håper at de dro på jakt etter hjelp og mat.
På denne tiden av året er det lite frukt og vanskelig å finne mat.
De prøver nok å finne en elv og følge den til en landsby.
Flere hundre soldater fra spesialstyrkene er i jungelen.
Men regnet gjør søket vanskelig og vasker bort fotavtrykk.
Et helt land holder pusten og ber om et gjennombrudd.
En leir.
Enda et tegn på liv.
En liten seng av palmeblader.
Klippet med en liten saks.
Det så ut til at tre eller fire personer hadde sovet der.
Niesa mi og jeg bygde små hytter da vi var yngre.
Jeg har alltid stått Lesly nær.
Vi er begge jenter og har mye til felles.
Vi liker tradisjonell dans...
...og fotball.
Niesa mi, Lesly, er veldig lik mora si, søstera mi.
Hun jobber hardt.
Men det er en forskjell på dem.
Mora hennes likte ikke å studere, men Lesly er flink på skolen.
Lesly er alltid stille, mens Soleiny elsker å le.
Lesly tar seg av lillesøstera Soleiny.
De lekte alltid sammen.
Lesly tok godt vare på søsknene sine.
På Cristin og Tien.
Og Tien er veldig aktiv.
Hun er som ei mor for dem.
Men jeg kan ikke unngå å lure på
hvordan Lesly holder babyen i live i jungelen uten mat?
DAG 17
Det var mange aper.
De lo.
Apene ertet oss.
De hoppet fra tre til tre.
De fikk fruktene til å falle, og vi plukket dem opp.
Vi var veldig sultne, så vi spiste frukt fra palmene.
Jeg ga de mykeste til Cristin.
Cristin gråt av tørst.
Jeg ba Soleiny om å gi meg flasken.
Hun lette og lette, men fant den ikke.
Det er bare det at vi hvilte litt og...
Jeg må ha mistet flasken. Den er borte.
Hvordan kunne du miste den?
Hva gjør jeg nå?
Jeg prøvde med en flaskekork for å gi Cristin små slurker.
Vi spurte Manuel: "Er barna tøffe nok til å gå i skogen?"
Da sa han: "Nei. Tien er lat."
Han og Gondi er ikke gode til å gå.
"Barna kan ikke være langt unna."
Tien! Lesly!
Endelig hørte vi et svar.
Vi var veldig glade. Vi fant barna.
Men i stedet var det en enhet fra spesialstyrkene.
Der er de.
Vi visste at urfolket lette, men vi visste ikke helt hvor.
Det var anspent mellom de to gruppene.
Det var vanskelig. Hvordan kunne vi snakke med dem?
I mange år har det vært krangler mellom urfolket og militæret.
I kampen mot narkotikasmugling.
Urbefolkningen er fattig.
Det er ingen veier. Mange hus mangler strøm.
Vi blir sviktet av staten.
Narkogeriljaer kontrollerer området vårt.
Hør etter.
De har våpen, så vi må gjøre som de sier.
Urbefolkningen samarbeider med geriljagrupper.
De dyrker koka.
De smugler stoff.
Militæret kan ikke tillate det. Derfor kjemper vi mot geriljaen
og urbefolkningen som geriljaen har infiltrert.
Den kvelden slo de leir et stykke unna oss.
Vi iverksatte sikkerhetstiltak.
Vi satte opp feller og vakter.
Vi overvåket alt de gjorde.
Vi kan ikke la våpnene ligge og slenge.
Hva om det er folk fra geriljaen blant dem?
Dagen etter bestemte vi oss for å gå hver vår vei.
Litt etter litt prøvde jeg å bruke beinet.
Jeg tok noen skritt mens jeg lente meg mot en pinne.
Det gjorde bare litt vondt.
Gudskjelov at jeg kunne gå igjen.
Bli på ett sted. Militæret leter etter dere.
Kjære barn, hold dere i ro.
Jeg hørte en stemme. Den var langt unna.
Det hørtes ut som bestemora mi.
Lesly, det er bestemor Fátima.
Jeg har ikke forlatt deg.
Hvis du hører denne beskjeden, så bli der. De leter etter dere.
Er det sant eller løgn at det er henne?
Bli på ett sted.
Vi spilte inn stemmen til bestemora deres
på spansk og på deres eget språk, huitoto, så barna ville stole på det.
Bli på ett sted. Militæret leter etter dere.
Leter de etter oss?
Det tror jeg ikke på.
Jeg ville fortsette å gå.
Militæret leter etter dere.
Vi var sikre på at barna kunne høre oss.
Hvorfor kommer de ikke ut? Hvorfor svarer de ikke?
Lesly, jeg ber om en tjeneste. Det er bestemor Fátima.
Vi gikk over til en mer aggressiv taktikk.
Vi slapp ut 10 000 flygeblader med bestemoras beskjed.
Vi slapp ut matforsyninger.
Vi la ut 11 km med varseltape.
Vi hang fløyter på den, så barna kunne varsle oss.
Vi spilte musikk som på en stor konsert.
De forstyrret så mye at været selvfølgelig ble dårlig.
Det er en ånd her som ikke liker støyen.
Den hvite manns teknologi og teknikker fungerte ikke.
Det er på tide med en annen tilnærming.
Det er på tide å se med andre øyne.
Så vi tilkalte forsterkninger fra urfolket.
Teamet som fant flyet, var utslitt.
Det var vår tur til å redde niesene og nevøene mine.
De innfødte fant flyet, ikke vi.
Vi trodde at urfolket kunne finne barna.
- Mot! Mot! - Når?
For evig og alltid!
Jeg fikk ordre om å hente 85 urfolk fra andre deler av Colombia.
Og integrere dem med kommandosoldatene.
Stol på dem, men vær forsiktig.
Jeg bestilte bakgrunnssjekker av alle
for å forhindre at vi ble infiltrert av en narkotikagruppe.
Vi skal jobbe sammen, som kombinerte celler.
Kamerater, honnør!
Søket vil utnytte urfolkets
kunnskap om jungelen.
Mot! Mot!
Jungelen har sine mysterier.
Militæret er ikke utstyrt til å løse dem.
Venner og familie sa: "Dere må ta med en eldre urinnbygger."
Derfor ble Don Rubio med oss.
Han ble med som sjaman.
Han er en høyt respektert leder
for sin kunnskap om våre åndelige tradisjoner.
Don Rubio sa: "Dette fikser vi."
"Om fire eller fem dager finner vi barna."
Begynn med å vise meg ulykkesstedet.
Da vi nærmet oss flyet, sa min venn Faustino:
"Stålsett deg. Vær sterk."
Jeg så vesken som søstera mi hadde med.
Jeg så barnas ting, og min søsters klær og sko...
Og en provisorisk leir lagd av palmeblader.
Da jeg så på det, ble jeg overveldet av smerte.
Barna sov som dyr i jungelen.
Herregud, hvorfor skjer dette med barna?
Må de lide seg gjennom dette?
Hvorfor måtte søstera mi dø som et dyr?
Innerst inne
innså jeg at alt dette var drittsekken Manuel sin feil.
FIRE ÅR TIDLIGERE
Magdalena fortalte at Manuel fulgte etter henne.
Hun gikk med på å bo hos han, selv om mora mislikte det.
De flyttet fra landsbyen til mora hennes.
Da de kom til lokalsamfunnet mitt, var gutten ett år gammel.
Hun og jeg ble snart nære venner.
Vi var mer enn venner, vi var som søstre.
Vi elsket å gå i hagen for å høste yucca.
Og vi likte å feste.
Hun begynte å danse og fikk alle i stemning.
"Kom igjen, vennen!"
Hun holdt mannen sin og... Hun var ikke bekymret når hun danset.
På de lokale festene våre danser du med den som er der.
Manuel likte å komme nær dansepartnerne sine.
Magdalena ble sjalu.
Det gjorde ham sint.
Festene sluttet alltid på samme måte.
Han banket henne opp.
Noen ganger var det brutalt.
Derfor fikk Manuel trøbbel med geriljaen.
Geriljaen lagde regler for oppførsel for å kontrollere lokalsamfunnet.
De rettet en pistol mot hodet hans
og sa: "Rører du denne kvinnen igjen,"
"tilgir vi deg ikke."
Han ble advart.
Folk gjør feil.
Vi kranglet, som mange par gjør.
Noen ganger kommer ting ut av kontroll i fylla.
Men det var aldri vold i hjemmet.
Blodet mitt kokte.
Jeg ville angripe Manuel med en machete.
Rubio kom bort og sa:
"Du må kontrollere sinnet ditt."
"La oss gjøre det for barna."
"Når vi finner barna"
"vil sannheten komme ut."
Den kvelden brukte vi mambe.
I dag, gjennom våre hellige planter,
rydder vi vei for å fjerne...
Jeg hadde et halvt kilo mambe og ambil.
Jobben vår i dag...
Mambe er et pulver lagd av koka.
Og ambil er en pasta lagd av tobakk.
Du tar det med et spørsmål i tankene.
Så får du inspirasjon til det du trenger.
For oss...
På den måten kan jeg se hvilken vei barna gikk.
DAG 23
Sjaman, jeg er under din kommando.
Jeg viste ham GPS-en. "GPS-en fører oss aldri noe sted."
"For den er tom."
"Akkurat nå er du GPS-en i denne GPS-en."
Da jeg mediterte, følte jeg barna.
Jeg sa: "Vi går denne veien."
Da Don Rubio begynte å lete, sa han at han ikke ville jobbe med militæret.
Men kommandøren ba oss om å samarbeide og støtte dem.
Tenk å samarbeide med urfolket...
Hvordan skal vi jobbe sammen?
Jeg får ordre om å gå 400 meter bak dem.
Jeg sa at det ikke ville ta lang tid å finne barna.
Problemet er at militæret ikke vet hva de gjør.
Denne veien, gutter.
Jeg gikk foran.
Jeg så små fotavtrykk.
Jeg fulgte sporene.
Lenger fram fant vi en leir.
Se, de brukte tennene til å skjære.
Vi fant Cristins lille, gule genser.
Noen bleier.
Og de var ferske.
Barna må være i nærheten.
Lesly!
Barn!
Lesly!
Dagene gikk, og jeg var skrubbsulten.
Det var Soleiny også.
Vi spiste bare milpes.
Ikke noe annet.
Soleiny snakket om maten hun pleide å spise.
Kjøtt med saus.
Kylling.
Ris og kokebanan.
Jeg tenkte på da jeg kastet mat.
Og jeg gråt.
Om natten tenkte jeg på mamma.
Og da hun døde...
Mamma led mye.
Jeg tenkte på da hun ga meg råd. Jeg fulgte aldri med.
Hun sa alltid:
"En dag blir du foreldreløs, og da vil du huske meg."
Og jeg gråt og gråt og gråt.
Lesly trodde at Gud straffet henne.
DAG 26
Vi lette i dagevis, men barna var ingen steder.
Gjemmer barna seg?
Etter omtrent tre dager innså Rubio at vi fulgte etter ham.
"Skal dere følge meg? Nei."
Han var sur som en sitron.
Han sa: "Jeg jobber alene."
Jeg skjønner. Sta som et esel.
Jeg jobber ikke med militæret.
Bestefar var redd for folk med våpen.
Etter volden han ble utsatt for under gummihandelen.
Mange av besteforeldrene våre døde på den måten.
I området vårt, mellom elvene Putumayo og Caquetá,
var det gummihandel.
Det kom mange utenfra for å utnytte ressursene våre.
De trengte gummien i byene sine, til maskinene sine.
De sa: "Fang urfolket på alle måter og samle gummien."
Vi ble holdt som slaver.
De straffet oss.
Vi sultet.
Over halvparten av befolkningen ble drept.
Vi lever fortsatt med traumet etter folkemordet.
Forholdet til Rubio gikk fra dårlig til verre.
Helt til han skar seg på en machete og trengte legen vår.
Da var vi nyttige for ham.
Hei, hva skjer?
Vi lager arepaer for å dele med gruppen fra Araracuara.
Si hei, Don Rubio.
Vi hadde lite mat, og de delte sin.
De kom nærmere og stilte spørsmål.
Vi hadde ikke på skjorter.
"Hvorfor biter ikke myggen dere? Se på oss, vi er dekket av bitt."
"Nei, ikke vi. Ingenting biter oss."
Den kvelden inviterte Don Rubio meg til mambetimen de har hver kveld.
Jeg hadde rifla på ryggen.
En av soldatene mine var på vakt.
Don Rubio sa: "Skal du prøve mambe?"
Personlig mener jeg ikke at det er narkotika.
Mambe hjelper urfolket med det daglige arbeidet.
De fylte munnen til kinnene var fulle.
Jeg gjorde det samme uten å kunne gjøre det ordentlig.
Det var et vendepunkt.
Vi er her i dette landet, Fader Skaper.
Du ga oss dette livet.
De delte slektshistorier på huitoto.
Vi tror at de første skapningene på jorda
misbrukte kraften de fikk av Skaperen.
Da gjorde Han dem til dyr.
Dyrene blir styrt av duende.
Duenden er en ånd, en hamløper, som kan bli til en tapir.
Eller en slange. Eller en jaguar.
Duenden har evnen til å anta menneskelig form.
Og føre deg på villspor.
Don Rubio trodde det var det duenden gjorde med barna.
Barna er ikke borte.
Hvem har dem? Duenden.
Han dukket opp for dem som bestemora deres, Fátima.
"Dere er barnebarna mine. Jeg leder dere."
Så førte han barna bort.
Duenden har dem i sin makt.
Men hva vil han med barna?
Det var veldig rart å forklare hva som skjedde til befalene mine.
Jeg kunne ikke gjøre det på en logisk måte.
Jeg rapporterte for eksempel: "De sier at det er en duende."
Jeg visste ikke hvordan befalene ville ta det.
Spesialstyrkene snakker aldri om sånt.
Vi har sett det, ja.
Kommandosoldatene mine sa at de trengte fire flasker sprit.
Og jeg sa: "Ok. Det går fint."
Det er uvanlig at militærfly transporterer sprit.
Men avgjørelsen fra øverstkommanderende var klar:
"Hør på hva urbefolkningen sier."
"Folk skal ikke si at vi ikke fant barna fordi vi ikke hørte etter."
Jeg spør befalet mitt: "Hva er det til?"
"Ved midnatt legger du spritflaskene i et kors ved en elv."
"Duenden liker sprit, så han blir full og lar barna gå."
Det var skremmende å få slike ordrer.
Jeg lever ikke i et Grimm-eventyr.
Men jeg gjør alt for å finne barna.
Jeg kjente til elva. Vi hadde allerede søkt der.
Vi lette og lette, men fant ingenting.
På et tidspunkt løsnet lissene på sersjantens støvler,
og støvlene ble bundet sammen.
Det skjedde fem ganger.
Plutselig begynte kompasset å snurre raskt.
Det sluttet ikke å snurre.
Vi visste ikke hvor vi var i en time. Hodene våre holdt på å eksplodere.
Hva skjer?
La oss komme oss ut herfra før midnatt.
Vi fant ei elv, men ikke forgreningen i elva.
Vi la de fire flaskene der.
Det gikk opp for oss at vi ikke kunne kontrollere oss selv.
Jeg er katolikk.
Jeg tror ikke på overnaturlige krefter.
Men jeg begynte å tro at en ånd hindret oss i å finne barna.
Lesly!
Jeg begynte å ta mambe med dem.
"Hei, sjaman, det er på tide å gå. Kom."
Jeg tok en skje, og da vi dro ut for å lete, ble jeg ikke sliten.
Verken tørst eller sulten.
Kameraet filmer.
Vi gjør et intervju for nyhetene.
Hva heter urfolket?
- Huitoto. - Det stemmer.
- Murui. - Moori?
- Nei, Murui. - Murui.
De tok mambe, de mediterte.
De lette virkelig med oss.
Jeg stoler på deg. Hvis det skjer meg noe...
Vi var alle en del av samme gruppe. Vi hadde bare forskjellige klær.
Sammen fant vi bevis.
Bleier.
Guttenes sko.
Skoene gjorde stort inntrykk på meg.
Herregud, er gutten barføtt?
De var helt ubeskyttet.
Ut fra sporene kunne vi se et mønster.
Bildene viser at de har gått over tre kilometer.
Urfolkbarna går i sirkler.
Lesly!
Til tross for de nye sporene, synker håpet
om å finne barna i live for hver dag.
Hvordan kan barna overleve etter så mange dager?
I jungelen er det mye vann.
Men det er ikke mye å spise.
Uten mat overlever de ikke mye lenger.
Kommandosoldatene våre hadde dekket nesten 90 prosent av leteområdet.
Vi har prøvd alt i vår makt.
Lesly, vær så snill...
Det var ikke som å lete etter nåla i høystakken.
Vi lette etter en bitte liten loppe i et enormt teppe...
...som hoppet og bevegde seg.
Vi måtte gjette hva deres neste trekk kunne være.
Hvem flykter de fra?
Urfolkets barn er redde for militæret fordi de ikke kjenner dem.
De er ikke redde for jungelen.
De er redde for mennesker.
De tenker: "Hvis Manuel finner oss, hva gjør han da?" Vi må gjemme oss."
TO MÅNEDER TIDLIGERE
Manuel og Leslys forhold var dårlig.
Manuel lot ikke Lesly spille fotball
eller møte andre jenter.
Hun fikk ikke ha et sosialt liv.
Magdalena sa at Manuel ville ta Lesly ut av skolen. Så de gjorde det.
Han sørget for at hun brukte all sin tid på husarbeid og søsknene sine.
Hun måtte høre etter som en slave.
Ellers ble Manuel sint.
En gang kom Lesly løpende ut så Manuel ikke kunne slå henne.
Hun gjemte seg bak mannen min. Manuel ville slå henne med en pinne.
Lesly gråt.
Hun var alltid engstelig og tilbaketrukket.
En ettermiddag spurte jeg henne: "Vil du gå på skolen her?"
"Ja, bestemor."
Så jeg sa: "Magda, send jenta til meg når hun begynner i sjette klasse."
"Nei!" sa Manuel med én gang.
"Magdalena arbeider. Hvem skal ta seg av babyen da?"
"Du behandler Lesly som et esel. Hun tar seg av babyen."
Jeg så etter en elv for å hente vann.
Da så jeg noe bevege seg.
En skilpadde.
Tien fant en pinne.
Jeg ba ham om å ikke gjøre det.
Nei, Tien.
Tien spurte meg: "Hvorfor er vi her?"
"Hvorfor kommer vi oss ikke ut av jungelen?"
Jeg sa til ham at vi hadde gått oss vill.
Han trodde ikke på meg. Han ble sint og fikk et raserianfall.
Jeg har tatt meg av Tien siden han var liten.
Fra han var fire måneder gammel, har jeg vært hjemme hos ham.
Jeg lagde maten hans.
Jeg var lei av det.
Soleiny og Tien gikk for sakte.
Jeg var desperat.
Jeg kunne ikke bære Cristin lenger.
Jeg ville forlate søsknene mine og dra alene.
Vi fant ikke barna, og vi ble mer og mer bekymret.
Vi fant ikke spor etter dem.
Hver dag tok duenden dem med til et nytt sted.
Til tross for kunnskapen min ble jeg overlistet.
Don Rubio og urfolket var veldig slitne.
De var veldig syke.
Nesten alle hadde lungebetennelse.
Vi voksne spiser godt, men vi faller likevel fra hverandre.
Barna overlever ikke mye lenger.
Det er bedre at jeg lider enn at barna gjør det.
Manuel satt i hengekøya og klagde.
Duenden angrep meg i mareritt.
Det var ikke lett å slåss mot en så mektig ånd.
Jeg sa: "Slutt å klage, bror.
Hadde du vært smart, hadde du ikke gjort så dumme ting mot søstera mi."
TRE UKER FØR FLYET STYRTET
Noen ringte oss og sa at Manuel kom med en annen kvinne.
Ingen hadde advart Magdalena.
Hva? Dette blir et stort problem.
Magdalena dro til havna, og den andre kvinnen var der.
Manuel sa at alle tre skulle bo sammen.
Manuel oppførte seg rart.
Han gjorde som besteforeldrene våre gjorde.
For å vise at han kunne ha to koner. For å vise hvor tøff han var.
Som Magdalena kjeftet på ham den dagen...
- Ikke alle... - Jeg bryr meg ikke!
Lesly tok med barna og dro.
Etter at Manuel tok fram en machete, løp de ut i skogen.
De overnattet der.
Magdalena kom til meg klokka ett om natten med babyen i armene.
Hun ropte på meg: "Yoli, Yoli."
Jeg lyste på henne. Jeg sa: "Hva har skjedd?"
"Har dere kranglet igjen?"
"Jeg sa jo at du skulle gå fra ham. Hva gjør du?"
Hun blødde. Hele dette området blødde.
Macheten traff henne her. Det var blod overalt her.
Manuel dro i en båt.
Det var vitner til krangelen deres.
Han stakk av før geriljaen fant ut hva han hadde gjort mot søstera mi.
De ville drept ham.
Vi innkalte til dette møtet for å fortelle dere
at Destroyer One-gruppen
har fått ordre om å dra tilbake til basen i San José.
Enheten min hadde vært i jungelen i nesten en måned.
Alle var utslitte.
Det kommer en ny enhet.
For oss er dere som familie.
Vi fortsetter.
Vi gir ikke opp før vi når målet om å finne barna.
Da de sa at de skulle dra, mistet jeg fokus.
Jeg sa: "Finner vi ikke barna snart, dør de."
Vi sa: "Rubio, min bror, du sa at det ville ta fem dager."
"Det gjorde det ikke."
Sannheten er at jungelen har dominert oss.
"Det er på tide med yagé."
"Det er siste utvei."
De ga meg telefonnummeret til noen urfolk.
De ba meg om å kontakte dem for å forberede yagé.
Og levere den til dem når den var klar.
De er de eldste i samfunnet som har lov til å lage yagé.
Yagé er forfedrenes drikk.
Den er også kjent som ayahuasca.
Jeg så for meg at den ville gi intense hallusinasjoner.
For oss er ikke yagé en lek.
Å drikke yagé er ikke som å drikke sprit.
Den sender deg høyt over trærne.
Mens vi ventet på yagéen, bygde vi et langhus
der yagéen skulle drikkes.
Vi må gjøre det riktig.
Noen ganger var jeg svimmel.
Trærne støttet meg.
En dag fant Soleiny et lite papir.
Det sto at de lette etter oss og at vi skulle bli på ett sted.
Tien og Soleiny ville bli.
De var slitne og orket ikke å gå mer.
Soleiny falt og skadet seg.
Tien kunne ikke stå lenger.
Babyen var ikke frisk.
Hun levde bare på vann.
Jeg trodde ikke hun ville overleve.
Så jeg bestemte meg for å bli på ett sted.
Jeg ordnet en leir.
Jeg håper de kommer og redder oss.
Yagé-brygget har kommet.
Vårt siste verktøy.
Hvis yagéen ikke virker, er det ikke mer å gjøre. Da drar vi.
- Brødre, er dere klare? - Ja. Vi er klare.
Her er vi, partnere.
Én person vil veilede oss.
Sjamanen vår.
Vi ber deg, Fader Skaper,
om å levere det vi har lett etter.
Tiden var inne.
Manuel må ta yagéen, så han forstår hvorfor denne tragedien skjedde.
Jeg ble overrumplet.
Jeg var bekymret.
Litt etter klokka ett drikker Manuel den.
Med yagé forlater du kroppen og drar
til en annen dimensjon for å finne Skaperen.
Med yagé er ingenting umulig.
Du vil alltid få et svar.
Men du må være ren.
Ikke lenge etter snorket Manuel.
Han ble ikke påvirket av den.
Han sov.
Tjue minutter senere våknet han.
Rubio og jeg så på hverandre.
Hva skjedde?
Vi var alle sjokkerte.
Akkurat da jeg skulle til å nå barna, angrep duenden og stoppet meg.
Når tragedier skjer, må du fortelle en historie.
Livshistorien din.
Lyver du, får det konsekvenser.
TO UKER FØR FLYET STYRTET
Etter at Manuel slo søstera mi med macheten,
kom hun hjem til oss med blåmerker.
"Ikke vær redd, søster. Vi er her for deg."
Magdalena sa: "Greit, jeg må gå videre med livet."
"Jeg vil bo her og sende Lesly på skolen. Og jeg vil jobbe."
Når vi spurte: "Hvor er Manuel nå?", svarte hun: "Manuel dro til Bogotá."
Jeg dro på grunn av geriljaen.
Men jeg holdt kontakten med Magdalena.
Jeg la igjen et brev.
Manuel la igjen en bag.
Magdalena fant en lapp i bagen.
Hun leste den om og om igjen.
Hun forandret seg helt.
Hun verken spiste eller sov.
Hun sa: "Yeri, jeg tror jeg drar." "Hvor?"
"Til byen. Manuel har et flott hus.
"Barna mine får gå på skolen."
Magdalena, vær så snill... Alt er løgn.
Vær så snill, ikke dra.
Jeg ringte Manuel. "Si sannheten. Elsker du søstera mi?"
"Jeg vet ikke. Magdalenas kjærlighet er overveldende."
"Hun forlater meg aldri. Aldri."
Noen dager senere gikk vi ut. Magdalena ble i huset.
Da vi kom tilbake, var det ingen der.
Ingen i huset.
Bare rot.
Den usle mannen.
Hun sa at hun ikke kunne holde seg unna han.
Jeg kan ikke klandre henne. Jeg er i nesten samme situasjon.
Når mannen min drikker, slår han meg.
Kanskje det skjer med mange kvinner.
Hvis du elsker personen, kan du gå i samme felle.
Magdalena gledet seg til å dra.
Lesly sa: "Mamma, jeg vil ikke dra. Du kan dra alene."
"Jeg vil bli hos bestemor."
Magdalena lugget henne i håret og sa: "Vi drar."
Hva skjedde med Magdalena?
Jeg vet ikke. Kanskje han hjernevasket henne.
Han forhekset henne.
Klokka seks gikk de om bord på flyet.
Hvem sin skyld var det?
Det er mannens skyld.
På grunn av løgnene hans.
Guttene var triste og stille.
Jeg sa: "Ikke vær redde. Vi har fortsatt en siste dose yagé."
Jeg tok den selv klokka tre.
Om natten var Soleiny redd.
Dyrene kom bort og snuste på oss.
Jeg brukte lommelykta.
Når jeg lyste med den, flyktet dyrene.
Jeg drømte om duendene.
De så ut som mennesker.
De omringet oss.
Jeg forsto ikke hva de sa.
Jeg trodde ikke noen ville finne oss.
Jeg trodde vi ville være der for alltid.
DAG 40
Etter yagéen sloss jeg med duenden.
Han holdt meg sånn.
Jeg ble kvalt.
Han tok tak i meg og kastet meg opp i et tre.
Der oppe snurret jeg rundt.
Så, som en iguan, kom jeg ned på bakken.
Jeg ropte til duenden: "Du må gi meg barna."
"Barna er uskyldige. Familien vil ha dem tilbake."
Da sa duenden til meg: "Jeg har beskyttet barna."
"Jeg skal gi dem til deg, men du må ta deg av dem."
"Gjør du ikke det, får det konsekvenser."
Han sa: "Gå opp en bakke ved et stort tre. Der finner du det du trenger."
Let den veien.
Rubio sa: "Uansett hva som skjer, er dette siste gang vi leter.
Du går den veien, og du går den veien."
"Vi møtes her klokka tre."
Han sa: "Dere kommer til å finne dem." Det var alt.
Jeg var veldig trøtt og sliten.
Så forsvant han, og vi så ham aldri igjen.
Barn!
Barn! Lesly!
Lesly!
Timene går, klokka er to allerede.
Og vi er langt unna.
En mil fra leiren vår.
Lesly!
Gruppen min og jeg hadde allerede finkjemmet området der borte.
Vi hadde allerede lett der.
Og ingenting. Ingenting.
Jeg var for syk til å fortsette å lete.
Jeg kunne ikke fortsette. Jeg måtte tilbake til leiren.
Lesly! Barn!
Men gruppen vår bestemmer seg for å lete videre.
Vi begynte å gå opp en bakke.
- Hei, kom hit! - Lesly!
Vi skyndte oss dit.
Bror.
En skogskilpadde.
En skilpadde.
De eldre sier at hvis du truer den, vil ønsket ditt gå i oppfyllelse.
Jeg sa: "Du må vise meg barna."
"Hvis du ikke viser meg barna,"
"spiser jeg levra di først, for det er det beste."
"Nicolas drikker blodet ditt."
Nå har vi middagen klar.
Alle sto stille.
Lesly!
Jeg hører stemmer og skritt i nærheten.
Lesly!
Men jeg ser ingenting.
Lesly!
Jeg gikk med hodet på skakke mot lyden.
Jeg løftet hodet.
Og gudskjelov, der var barna.
Vi fant barna.
Takk Gud.
Vi fant barna.
Gud velsignet oss fordi vi trodde på ham.
Han svikter aldri når du er ærlig.
Jeg ble svak av alle følelsene.
Jeg slipper endelig ut av jungelen.
Vi var glade for å finne dem i live.
To dager til, og de ville ha dødd én etter én.
Gutten sa: "Jeg er sulten. Jeg vil ha fariña med chorizo."
"Vi vil spise tamales. Vi vil ha rispudding."
La oss gi dem litt mat.
Bare litt.
Ellers kan de bli syke.
Så husket vi å slippe løs skilpadden fordi den oppfylte ønsket vårt.
Takk for at du oppfylte ønsket vårt. Nå kan du gå.
"Bror, la oss gå. Det blir mørkt."
Det tok nesten tre timer å komme tilbake til leiren.
Barna var døden nær.
Jeg ble sjokkert.
Fy søren, vi fant dem.
Jeg spurte Lesly: "Vet du hvor lenge du har vært savnet?"
Da sa hun: "Omtrent åtte eller ti dager."
Det hadde gått 40 dager.
Hun vet ikke helt hva hun snakker om.
Sett deg opp litt.
Vi må evakuere dem før de dør.
Vi blir tilkalt som redningspiloter.
Hvis de sier "det er en ordre", stiller du ikke spørsmål. Du løper.
De kommer seg.
Da jeg hørte babyen, Cristin...
Jeg ble så glad.
Tien stirret på meg, helt knust.
Jeg sa hei til Lesly og Soleiny.
Å nei...
Vi drar snart, Lesly.
Vi drar snart, Gondi.
Ikke vær redd.
Det første jeg gjorde var å klemme 13-åringen
og hilse på hun på ni.
Så holdt jeg sønnen og dattera mi og ble hos dem.
Da vi nærmet oss stedet,
var det så mørkt at jungelen ble til et svart teppe.
Skyene var så tykke
at det var vanskelig å skille mellom himmel og jord.
De skulle evakuere barna.
Men da sa jeg: "Ikke uten meg."
Jeg sa til Manuel: "Du kan ikke dra."
"Ikke bli med barna."
"Du vil traumatisere dem."
Barna blir med meg.
Jeg ville ikke bo hos stefaren min igjen.
Jeg var redd.
Vi starter den første evakueringen med Manuel og babyen Cristin.
Det gikk sånn. Som en huske. Fram og tilbake.
Jeg ble forvirret.
En skygge dukket opp og begynte å tappe meg for liv.
Ånden kvalte meg.
De nærmer seg trærne. Svinger fortere og fortere.
Mannskapet mitt roper: "Slutt å bevege deg, ellers krasjer vi."
Ikke la meg treffe et tre.
Jeg tok med Soleiny og Tien, og jeg ble med dem.
Det var en energi som hindret oss.
Det føltes som om helikopteret ble dratt av noe.
Det krevde mer kraft å takle det.
Det føles ikke riktig.
Enda en!
Forsiktig bak!
Bare Lesly var igjen.
Tauet dro meg opp, og jeg var redd.
Skal jeg opp i et fly igjen?
Barn om bord. Far om bord. Redningsmannskap om bord.
Folkens, la oss dra herfra før jungelen sluker oss.
ETT ÅR SENERE
- Denne. - Ja.
Hva var den vanskeligste dagen?
Cristin gråt og gråt. Jeg tenkte...
Jeg ville forlate søsknene mine og dra alene og dra fra Cristin.
Jeg trakk pusten dypt.
Jeg tenkte på å forlate søsknene mine, men jeg sa:
"Nei." Jeg bestemte meg for å bli der hos dem.
- Det var veldig vanskelig. - Ja.
Jeg var i en ulykke, sånn.
Mamma døde.
Lesly beskyttet oss.
Se på alt du gjorde for å redde søsknene dine.
For å overleve.
"Folk sier at du er et mirakel", sa jeg.
"Hvorfor, tante?" spurte hun.
"Fordi du falt fra himmelen og overlevde i 40 dager. Ingen gjør det."
Jeg skal vinne!
Vent på søstrene mine.
Kom, skynd dere!
Jeg sa: "Nå er du fri."
Til huset!
"Du er ingens slave. Du får et ekte liv."
Se det som en film, og dette er filmens slutt.
I de to årene etter redningen fikk Lesly, Soleiny, Tien og Cristin
hjelp fra det colombianske barnevernet til å gå på skolen.
I 2025 flyttet de til moras familie.
Lesly drømmer om å bli sykepleier eller fotballspiller en dag.
To måneder etter at barna ble reddet, ble Manuel Ranoque arrestert.
I juli 2025 ble han funnet skyldig i barnemishandling.
TAKK
Leteaksjonen i Amazonas
må bli startskuddet for en bedre forståelse
mellom staten og urbefolkningen.
De fleste av dem har blitt ekskludert i århundrer.
Hvis du eller en du kjenner er offer for vold, finnes det hjelp.
Vold og overgrepslinjen er gratis og anonym.
Hjelpen er en telefonsamtale eller chat unna.
Oversatt av: Tone Hansen