Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
JUNGLA AMAZONIANĂ, COLUMBIA, PRIMA ZI
Când am ajuns pe pistă,
mama mi-a spus: „Lesly, zburăm la Bogotá.”
Urma să locuim cu tatăl meu vitreg.
Eu nu voiam să plec.
Locuiam cu bunica mea Fátima.
Mergeam la școală.
Eram fericită acolo.
Eram prima oară într-un avion.
Când am decolat,
a început să facă mult zgomot.
Eram foarte speriată.
Apoi a început să cedeze.
Pilotul a cerut ajutor turnului de control.
A pierdut controlul.
Apoi avionul a început să se prăbușească.
E tot ce-mi amintesc.
Pe la ora 8:30,
am primit un telefon.
Ce s-a întâmplat?
Avionul Magdalenei n-a mai ajuns, probabil s-a prăbușit în junglă.
Sora mea Magdalena și cei patru copii ai ei erau la bord.
Apoi a venit tristețea.
Fiicele mele mă tot sunau: „Mamă, nu-ți face griji!”
Cum să nu-mi fac griji?
Când un avion se prăbușește, nimeni nu e cruțat. Niciodată.
Îmi provoacă durere.
Fiica mea a plecat cu copiii și nici măcar nu mi-a spus.
Magdalena m-a sunat:
„Sunt în avion cu copiii.”
Dar n-au mai ajuns.
Am rămas fără cuvinte.
Mă gândeam întruna la soția mea.
MAGDALENA, 33 DE ANI
Singurul meu fiu.
Viața lui abia începuse și gândul că l-aș putea pierde...
TIEN, CINCI ANI
Fetița mea...
CRISTIN, 11 LUNI
Cele două fiice vitrege ale mele.
SOLEINY, NOUĂ ANI
LESLY, 13 ANI
Cel mai mare vis al meu a fost ca ele să mi se alăture la Bogotá.
Sunt în viață?
Sunt morți?
Azi, un avion ușor Cessna 206 care venea de la Araracuara
a fost înghițit de junglă.
Eforturile de căutare au început din aer.
Căutarea e complicată de densitatea junglei.
Posibilitatea unor supraviețuitori nu a fost exclusă.
Când mi-am revenit, eram la sol.
Aveam mult sânge pe față, pe haine.
Aveam dureri mari.
L-am văzut pe Tien.
Soleiny plângea.
Am văzut-o pe mama.
Mă durea piciorul.
Scaunul se deformase și mi se blocase pantoful.
Trebuia s-o iau pe Cristin.
Era prinsă sub corpul mamei mele.
Nu putea respira.
Așa că am scos piciorul din pantof și l-am lăsat acolo.
M-am luptat, dar mi-am scos frații.
Trebuia să opresc sângele care-mi țâșnea din cap.
Am găsit trusa de prim ajutor.
Cristin plângea. Îi era sete și foame.
Am căutat în genți și am găsit un hamac, o plasă de țânțari
și sticla lui Cristin.
Am aranjat niște frunze
și ne-am întins cu toții.
Nu puteam să o liniștesc pe Cristin.
Nu puteam dormi. Mă dureau prea tare capul și piciorul.
Timp de cinci zile, aviația militară columbiană a survolat zona,
căutând avionul dispărut, dar nu a găsit nimic.
Cu fiecare zi care trece, șansele de a-i găsi în viață scad.
Am fost sunat de la comandament. „Pedro, alătură-te căutărilor.”
„E timpul să căutăm la sol.”
A fost prima mea misiune de salvare.
Nu avem prea des șansa de a salva vieți.
Ca trupe speciale, luptăm de obicei cu grupuri de gherilă.
Folosind ultimele semnale ale avionului,
am stabilit o zonă de căutare
de 320 de kilometri pătrați.
Terenul era foarte complex.
E o junglă cu copaci de până la 40 m înălțime,
cu animale periculoase și șerpi veninoși.
Dar cel mai mare risc e să te pierzi în junglă.
Jungla e un covor enorm.
E ca și cum ai căuta acul în carul cu fân.
Continuați! Mergeți înainte!
Înaintați!
Ține-te bine!
Ne-am grăbit să căutăm
avionul și supraviețuitorii.
Să avansăm puțin.
Încearcă să auzi ce e neobișnuit.
Să mergem!
Eram pregătiți pentru ce e mai rău.
Grupuri de gherilă precum FARC acționează în această zonă.
Eram în război cu FARC de 60 de ani.
FARC controla cândva multe părți
din Columbia.
Comit acte violente, trafic de droguri și răpiri.
Am pierdut mulți soldați în lupta cu ei.
Am încercat să ne facem invizibili, să nu fim detectați de inamic.
În prezent, 60 de trupe de comando
păstrează vie speranța că vor găsi supraviețuitori.
Manuel Ranoque trăiește cu incertitudinea acestei tragedii.
Cei patru copii ai mei și soția mea au dispărut.
Nu puteam aștepta ca armata să găsească avionul.
Mă duc să-mi caut familia.
Nu mă întorc până nu-i găsesc.
Am nevoie de ajutorul prietenilor mei indigeni din comunitatea araracuara.
Suntem experți în orientarea în junglă.
Jungla face parte din noi, fiindcă am crescut aici.
M-am oferit voluntar, fără să aștept nimic în schimb.
Cei aflați în pericol fac parte din familia noastră.
A fost o călătorie lungă.
Cam 12 de ore cu barca de cel mai apropiat oraș.
Nu locuiește nimeni acolo.
Credem că jungla leagă omul de natură
și, prin natură,
de Creator.
Dar jungla e și foarte periculoasă.
Din cauza lucrurilor pe care le poți vedea,
dar mai ales din cauza lucrurilor pe care omul nu le poate vedea.
Când am intrat în junglă,
vremea s-a schimbat complet.
Ploaie...
Bătrânii noștri credeau că,
atunci când un spirit, o ființă fermecată se înfurie,
provoacă o furtună.
Am rămas în urma tovarășilor mei.
I-am strigat, dar nu erau de găsit.
Am mers de trei ori pe propriile urme.
Se joacă un spirit cu mine?
Muream de frică. Nu pot nega.
M-am rugat. „Nu te înfuria! Sunt un copil al junglei.
Sunt băștinaș.
Nu vin să-i fac rău junglei, ci să caut ce-i al nostru.”
Și tovarășii mei au reapărut.
Eram îngrijorați.
Cum să găsim avionul pe ploaia asta?
ZIUA A 15-A
Nu vedem nicio urmă. Absolut nimic.
Zilele treceau.
Pierdeam speranța că vom găsi avionul.
În fiecare zi căutam
printre copaci, tufișuri, liane...
În toate direcțiile, totul era verde.
Apoi am văzut ceva care a ieșit în evidență.
Ceva roz.
Un biberon în mijlocul acestei jungle imense!
Ce șanse erau să găsești un biberon
într-o junglă atât de mare?
Am început imediat să facem ipoteze.
E posibil ca biberonul să fi căzut din avion?
Eram pregătiți psihic să găsim familia moartă.
Unde vedem vulturi, acolo vom găsi avionul și cadavrele.
Am văzut un vultur.
L-am urmărit.
Apoi am văzut vulturul
pe ceva alb.
Mi s-a pus un nod în gât.
Dna Magdalena era întinsă pe scaun.
A fost groaznic.
Cum va primi Manuel vestea?
Nu-mi venea să cred că m-a abandonat.
Magdalena era devotată copiilor.
Căminului nostru.
Ne construiam un viitor împreună.
Orice ar fi fost, mă primea mereu înapoi.
În ciuda greșelilor mele.
Biata mea fiică Magdalena...
Am nouă fiice.
Dar ea era cea mai atentă.
Dacă Manuel n-ar fi chemat-o la Bogotá,
ar fi fost încă în viață.
Am plâns de furie, de durere.
I-am ars toate lucrurile.
Fiica mea nu se mai întoarce.
A murit cu ranchiună față de mine.
Pentru că nu voiam să plece.
Manuel a întrebat de copii.
Am spus: „Nu știu. Nimic nu e confirmat.”
Comandamentul m-a informat că se pare că căutătorii indigeni
au localizat avionul.
Mi s-a ordonat să verific imediat.
Am găsit cadavrele adulților.
Dar nu erau oase mici, care să indice că a murit un copil.
De ce nu sunt lângă avion?
Ne face pielea de găină. Patru copii,
13, 9, 5 ani și 11 luni, tocmai și-au pierdut mama.
Sunt singuri în junglă.
Practic, sunt hrană pentru animale.
Am stat lângă avion câteva zile.
Dar n-a venit nimeni să ne salveze.
Mi-am făcut două bagaje cu provizii.
Plângeam de durere.
Îmi târam piciorul. Mă târam.
Căutam o cale de scăpare din junglă.
Erau grupuri de tapiri.
Au încercat să ne atace.
Am stat nemișcați ca statuile.
Când am văzut un ocelot,
am înlemnit de frică.
Tien voia să-l fugărească.
Când apăreau animale, Lesly ne proteja,
la fel și eu.
Fugeau, fiindcă le era frică.
I-am spus să se oprească.
Bunica ne-a învățat că,
în junglă, nu trebuie să deranjăm animalele.
Sunt periculoase.
Asta l-a înfuriat rău pe Tien.
A întrebat: „Când vine mama?”
„De ce am lăsat-o singură?”
I-am explicat că mama noastră a murit.
A zis: „Nu!” Și a plâns.
Lesly!
Dacă existau supraviețuitori, nu putem rămâne invizibili.
Trebuie să-i chemăm, să facem gălăgie.
Lesly!
Merita riscul, ca să-i găsim.
Care sunt șansele de a-i găsi în viață?
Dacă viteza nu a fost mare,
copiii din spatele avionului ar fi putut supraviețui.
Lesly!
Sperăm că au plecat după ajutor și hrană.
În această perioadă, fructele sunt puține și hrana e greu de găsit.
Încearcă să găsească un râu și să-l urmeze până într-un sat.
Peste o sută de soldați din trupele speciale sunt în junglă.
Dar ploaia îngreunează căutarea, spălând urmele de pași.
Lăsând o țară întreagă cu sufletul la gură și rugându-se să reușească.
Un adăpost!
Încă un semn de viață.
Un pat mic, din frunze de palmier.
Tăiate cu o foarfecă mică.
Se pare că trei sau patru oameni au dormit aici.
Eu și nepoata mea construiam mici adăposturi când eram mici.
Mereu am fost apropiată de Lesly.
Suntem amândouă fete și avem multe în comun.
Ne plac dansurile tradiționale...
Și să jucăm fotbal.
Nepoata mea Lesly
seamănă foarte mult cu mama ei, sora mea.
Muncește din greu.
Dar există o diferență între ele.
Mamei ei nu-i plăcea să învețe, dar Lesly e o elevă foarte bună.
Lesly e mereu tăcută.
Lui Soleiny îi place să râdă.
Lesly îi e devotată surioarei ei Soleiny.
Mereu se jucau împreună.
Lesly avea mare grijă de surorile ei.
De Cristin, de Tien.
Iar Tien e ca un cutremur.
Le e ca o mamă.
Dar nu pot să nu mă întreb.
Cum reușește Lesly să țină copilul în viață în junglă fără mâncare?
ZIUA A 17-A
Erau atât de multe maimuțe!
Râdeau.
Maimuțele ne-au tachinat.
Au sărit din copac în copac.
Scăpau fructe, iar noi le prindeam.
Ne era foame. Mâncam acele fructe.
Pe cele mai moi i le-am dat Cristinei.
Cristinei i s-a făcut sete.
I-am cerut lui Soleiny să-mi dea biberonul.
S-a tot uitat, dar nu l-a găsit.
Ne-am odihnit puțin și...
Cred că mi-a căzut biberonul. L-am pierdut.
Cum ai putut să îl pierzi?
Ce mă fac acum?
Am încercat cu un capac de sticlă,
să-i dau lui Cristin să bea câte puțin.
L-am întrebat pe Manuel: „Copiii tăi sunt în stare să meargă prin pădure?”
A zis: „Nu.
Tien e leneș.
El și Gondi nu merg prea bine.
Copiii nu pot fi departe.”
Tien! Lesly!
În sfârșit, am auzit un răspuns.
Eram atât de fericiți! „Am găsit copiii!”
Era o echipă din trupele speciale, Distrugătorul 1.
Uite-i!
Știam că echipa indigenă cerceta zona, dar nu le știam locația exactă.
Existau tensiuni între cele două grupuri.
Era complicat. Cum puteam vorbi cu ei?
De mulți ani, existau altercații
între comunitățile indigene și armată, în lupta cu traficul de droguri.
Comunitățile noastre indigene sunt sărace.
Nu există drumuri. Multe case nu au electricitate.
Suntem complet abandonați de stat.
Traficanții de droguri ne controlează teritoriul.
Atenție!
Au arme, așa că trebuie să le ascultăm ordinele.
Băștinașii ajung să lucreze cu grupurile de gherilă.
Cultivă coca.
Transportă droguri.
Armata nu poate permite asta.
De aceea luptăm cu gherilele
și cu comunitățile indigene în care s-au infiltrat gherilele.
În noaptea aceea, și-au instalat tabăra departe de noi.
Am luat măsuri de securitate. Am pus capcane și am pus santinele.
Le-am monitorizat fiecare mișcare.
Nu ne putem lăsa armele la vedere.
Dacă e un luptător de gherilă printre ei?
Am decis că, a doua zi,
ne vom despărți.
Încetul cu încetul, am încercat să-mi folosesc piciorul.
Am făcut câțiva pași sprijinindu-mă de un băț.
M-a durut doar puțin.
Slavă Domnului! Am putut merge din nou.
Te rog să stai într-un loc! Armata te caută.
Iubirea mea, te rog să stai nemișcată!
Am auzit o voce. Era departe.
Părea să fie bunica mea.
Lesly, sunt bunica ta Fátima.
Nu te-am abandonat.
Dacă auzi acest mesaj, stai nemișcată. Te caută.
E adevărat sau e o minciună că e ea?
Stai într-un loc!
Am înregistrat vocea bunicii lor
în spaniolă și în limba lor, huitoto, ca să aibă mai multă încredere.
Vă rog să rămâneți pe loc! Armata vă caută.
Ne caută?
Nu cred.
Am vrut să merg mai departe.
Armata vă caută.
Eram siguri că ne aud copiii.
De ce nu ies? De ce nu răspund?
Lesly, îți cer o favoare. Sunt bunica ta Fátima.
Am trecut la tactici mai agresive.
Am împrăștiat 10.000 de fluturași
cu mesajul bunicii.
Am aruncat provizii de hrană.
Am pus 11 km de bandă de avertizare.
Am atârnat fluiere pe ea, ca să ne semnalizeze copiii.
Am dat muzica la maxim, ca la un concert.
Cu toată agitația... Vremea s-a înrăutățit.
E un spirit aici căruia nu-i place zgomotul.
Tehnologia și tehnicile omului alb nu au funcționat deloc.
E timpul pentru o altă abordare.
E timpul să privim cu alți ochi.
Așa că am chemat întăriri indigene.
Echipa care a găsit avionul era epuizată.
E rândul nostru să mergem să-mi salvez nepoatele și nepoții.
Căutătorii indigeni au găsit avionul, nu noi.
Așa că am crezut că băștinașii ar putea găsi copiii.
- Curaj! - Când?
Pentru totdeauna!
Am primit ordin să mut 85 de băștinași din alte părți ale Columbiei
și să-i integrez în comandouri.
Ai încredere, dar verifică.
Am cerut verificări pentru toți,
pentru a preveni infiltrarea unui grup de traficanți de droguri.
Vom lucra împreună, ca celule combinate.
Tovarăși, salutați!
Echipele vor beneficia
de cunoștințele lor despre junglă.
Curaj!
Jungla are misterele ei,
pe care armata nu le poate dezlega.
Prietenii și familia mea ne-au spus:
„Trebuie să aduceți un bătrân indigen.”
Pentru asta, ni s-a alăturat dl Rubio.
Ni s-a alăturat ca șaman.
E un lider foarte respectat
pentru cunoștințele sale
despre tradițiile noastre spirituale.
Dl Rubio a spus: „Ne descurcăm, băieți.
În patru sau cinci zile, vom găsi copiii.”
Mai întâi, duceți-mă la locul accidentului.
Când ne apropiam de avion, prietenul meu Faustino a zis:
„Prietene, pregătește-te! Fii puternic!”
Am văzut geanta luată de sora mea.
Am văzut lucrurile copiilor, hainele și pantofii surorii mele...
Și un adăpost improvizat din frunze de palmier.
Când l-am văzut, am fost copleșit de durere.
Copiii dormeau ca animalele, în junglă.
Doamne! De ce li se întâmplă asta copiilor?
De ce trebuie să sufere?
De ce sora mea a trebuit să moară ca un animal?
Apoi,
în adâncul meu, mi-am dat seama că e numai vina nenorocitului de Manuel.
CU PATRU ANI ÎN URMĂ
Magdalena a vorbit despre cum Manuel a tot insistat,
până a acceptat să locuiască cu el, deși mama ei nu a fost de acord.
S-au mutat din satul mamei ei.
Când au ajuns în comunitatea mea,
băiatul avea un an.
În scurt timp, am devenit apropiate.
Eram mai mult decât prietene, eram ca niște surori.
Ne plăcea să mergem în grădină să culegem yucca.
Și ne plăcea să petrecem.
Începea să danseze și le stârnea tuturor cheful.
„Iubito, să mergem!”
Își ținea soțul în brațe și dansa fără nicio grijă.
La petrecerile noastre comunitare, dansezi cu oricine e acolo.
Lui Manuel îi plăcea să se apropie mult de partenerele lui de dans.
Magdalena devenea geloasă.
Asta îl înfuria.
Petrecerile se terminau mereu la fel.
O bătea.
De câteva ori, a fost brutal.
De aceea Manuel a avut probleme cu gherila.
Gherila a impus reguli de conduită,
pentru a ține oamenii în frâu în comunitățile noastre.
I-au pus pistolul la tâmplă
și i-au spus: „Dacă te mai atingi de femeia asta, nu te vom ierta.”
Fusese avertizat.
Oamenii mai greșesc.
Ne-am certat, ca multe cupluri.
Uneori, când bei prea mult, lucrurile scapă de sub control.
Dar nu a fost violență în familie.
Îmi fierbea sângele.
Eram gata să-l atac pe Manuel cu o macetă.
Rubio vine și spune:
„Trebuie să-ți controlezi furia.
S-o facem pentru copii.
După ce-i găsim pe copii, adevărul va ieși la iveală.”
În seara aceea am avut o sesiune de mambe.
Azi, cu plantele noastre sacre,
eliberăm calea pentru a îndepărta...
Am mâncat 500 g de mambe și ambil.
Treaba noastră de azi...
Mambe e o pudră făcută din coca.
Iar ambilul e o pastă făcută din tutun.
Când le iei, îți pui o întrebare în minte.
Apoi vine inspirația pentru ceea ce ai nevoie.
Pentru noi...
Așa pot vedea încotro au luat-o copiii.
ZIUA A 23-A
„Șamanule, sunt la comanda ta.”
I-am arătat GPS-ul. „GPS-ul ăsta nu ne va duce nicăieri.
Pentru că e gol.
Acum, tu ești GPS-ul acestui GPS”, i-am spus.
În timp ce meditam, i-am simțit pe copii.
Le-am spus: „Să mergem pe aici.”
Când Rubio a început să caute,
ne-a spus că nu va lucra cu armata.
Totuși, comandantul misiunii ne-a spus
să lucrăm cu ei și să-i sprijinim.
Fir-ar să fie... Să lucrezi cu echipe indigene...
Eram îngrijorați. Cum vom colabora?
Am primit ordin să-i urmez la 400 m distanță.
Le-am spus băieților că nu va dura mult să găsească copiii.
Problema e că armata nu știe ce face.
Pe aici, băieți!
Eram în față
când am văzut urme mici de pași.
M-am luat după urme.
Mai sus, am găsit un adăpost.
Uite, au tăiat cu dinții.
Am găsit cămășuța galbenă a lui Cristin.
Niște scutece.
Erau proaspete.
Copiii trebuie să fie pe aproape.
Lesly!
Copii!
Lesly!
Zilele treceau. Eram înfometați.
Soleiny, la fel.
Mâncam doar fructe.
Nimic mai mult.
Soleiny vorbea despre mâncarea pe care o mânca.
Carne cu sos.
Pui.
Orez și banane.
M-am gândit la vremurile când iroseam mâncarea.
Și plângeam.
Noaptea, mă gândeam la mama
și la moartea ei...
Mama a suferit mult.
M-am gândit la clipele când îmi dădea sfaturi și nu eram atentă.
Îmi spunea mereu:
„Într-o zi vei fi orfană și atunci îți vei aminti de mine.”
Am plâns și am tot plâns.
Lesly credea că Dumnezeu o pedepsea.
ZIUA A 26-A
Am căutat zile întregi,
dar copiii nu erau nicăieri.
Se ascund copiii?
Rubio și-a dat seama că-l urmărim,
după două-trei zile.
„Ești cu mine? Nu.”
Era acru ca o lămâie.
A zis: „Lucrez singur.” Am înțeles! Încăpățânat ca un catâr!
Nu lucrez cu armata.
Bunicul meu se temea de oamenii înarmați,
din cauza violenței din timpul comerțului cu cauciuc.
Mulți dintre bunicii noștri au murit așa.
Pe teritoriul nostru, între râurile Putumayo și Caquetá,
se făcea comerț cu cauciuc.
În acea perioadă, veneau mulți oameni din afară,
ca să profite de resursele noastre.
Aveau nevoie de cauciuc în orașele lor,
pentru mașinile lor.
Au spus: „Strângeți indigenii prin orice mijloace și luați cauciucul.”
Am fost înrobiți.
S-au dat pedepse.
Înfometare.
Peste jumătate din populație a fost ucisă.
Încă trăim cu trauma acelui genocid.
Relația cu Rubio s-a înrăutățit
până s-a tăiat cu maceta și a avut nevoie de sanitarul nostru.
I-am fost de folos.
Ce se întâmplă?
Facem arepa pentru grupul
din Araracuara.
Dle Rubio, salută!
Nu aveam mâncare,
iar ei au împărțit-o pe a lor.
S-au apropiat de noi, punând întrebări.
Nu purtam cămăși.
„Cum de nu te mușcă țânțarii?
Uitați-vă la noi, suntem plini de pișcături!”
„Nu noi. Nu ne mușcă nimic.”
În seara aceea,
dl Rubio m-a invitat la ședința cu mambe din fiecare seară.
Aveam pușca prinsă la spate. Unul dintre soldații mei era de pază.
Dl Rubio a zis: „Popeye, vrei să încerci mambe?”
Personal, nu cred că mambe e un narcotic.
Mambe ajută comunitățile indigene să facă treaba de zi cu zi.
Și-au umplut gura până s-au umflat obrajii.
Am procedat la fel, fără să știu cum se face.
A fost un punct de cotitură.
Suntem aici, pe acest pământ, Tată Creator.
Tu ne-ai dat viața asta.
Împărtășeau povești ancestrale în limba lor, huitoto.
Credem că primele ființe puternice de pe Pământ
au abuzat de puterea primită de la Creator.
El le-a transformat în animale.
Aceste animale sunt conduse de Duende.
Duende e un spirit, un polimorf care se poate transforma în tapir.
În șarpe. În jaguar.
Duende are puterea de a lua formă umană
și de a te duce pe căi greșite.
Don Rubio crede
că asta făcea Duende cu copiii.
Copiii nu sunt pierduți.
Cine îi are? Duende.
Li se părea că e bunica lor Fátima.
Le-a spus: „Sunteți nepoții mei. Vă conduc eu.”
Și a luat copiii.
Duende îi are la mână.
Dar ce vrea de la copii?
A fost foarte ciudat să le explic comandanților mei ce se întâmpla.
Nu exista o cale logică de a face asta.
De exemplu, le-am spus: „Se spune că există Duende.”
Nu știam cum vor reacționa comandanții mei.
Trupele speciale nu vorbesc niciodată despre astfel de lucruri.
Am văzut asta.
Comandourile au spus că au nevoie de patru sticle de băutură.
Am spus: „Bine. S-o facem.”
E foarte neobișnuit ca avioanele militare să transporte alcool.
Dar decizia comandamentului a fost clară:
„Ascultați ce spun băștinașii.
Nu vrem să se spună că nu am găsit copiii pentru că nu am ascultat.”
L-am întrebat pe comandantul meu: „Pentru ce e asta?”
„La miezul nopții,
puneți sticlele astea într-o cruce, la bifurcația unui râu.”
Lui Duende îi place băutura.
Se va îmbăta și va lăsa copiii să plece.”
Era înfricoșător să primești asemenea comenzi.
Nu sunt într-un basm al fraților Grimm.
Dar fac orice ca să găsesc copiii.
Cunoșteam râul pentru că îl verificaserăm deja.
Am tot căutat și n-am găsit nimic.
La un moment dat, șireturile de la cizmele sergentului s-au desfăcut
și s-au legat unul cu altul.
I s-a întâmplat asta de vreo cinci ori.
Dintr-odată, busola a început să se învârtă rapid, așa.
Nu se mai oprea din învârtit.
Ne-am rătăcit cam o oră.
Simțeam că ne explodează capetele.
Ce se întâmplă?
Să plecăm înainte de miezul nopții.
Am găsit un râu, dar nu și bifurcația.
Am pus cele patru sticle cu băutură acolo.
Ne-am dat seama că nu dețineam controlul asupra noastră.
Sunt catolic.
N-am crezut niciodată în forțe supranaturale.
Dar am început să cred că poate un spirit
ne împiedică să găsim copiii.
Lesly!
Am început să iau mambe cu ei.
„Șaman, e timpul să mergem.” Am luat o lingură plină.
Când am pornit să căutăm, n-am obosit. Nu mi s-a făcut sete sau foame.
Filmăm. Facem un interviu pentru știri.
Cum se numește grupul vostru? Huitoto?
Exact.
- Murui. - Moori?
- Nu, e murui. - Murui.
Au luat mambe, au meditat.
Au căutat cu noi.
Mă bazez pe tine, dacă mi se întâmplă ceva.
Făceam parte din același grup,
doar că aveam haine diferite.
Împreună, am găsit dovezi.
Scutece.
Pantofii băiatului.
Pantofii m-au impresionat profund.
Doamne! Băiatul e desculț?
Erau complet neprotejați.
Prin aceste indicii, am putut vedea un tipar.
Imaginea arată că au mers mai mult de trei kilometri.
Copiii indigeni merg în cerc.
Lesly!
Dar, în ciuda noilor indicii, cu fiecare zi care trece,
speranța de a găsi copiii în viață scade.
Cum pot supraviețui copiii după atâtea zile?
Jungla are apă din belșug.
Dar nu e multă mâncare.
Fără mâncare, nu vor mai supraviețui mult.
Trupele noastre
acoperiseră aproape 90% din zona de căutare.
Am încercat tot ce am putut.
Lesly, te rog...
Nu căutam acul în carul cu fân.
Căutam un purice minuscul, care tot sărea și se mișca,
într-un covor imens.
Iar noi bănuiam
care ar putea fi următoarea lui mișcare.
De cine fug?
Copiii indigeni se tem de militari
din cauză că nu sunt familiarizați cu ei.
Nu se tem de junglă.
Se tem de oameni.
Poate se gândesc:
„Dacă Manuel ne găsește, ce ne face?” „Să ne ascundem.”
CU DOUĂ LUNI ÎN URMĂ
Relația dintre Manuel și Lesly era groaznică.
Manuel nu o lăsa pe Lesly să joace fotbal
sau să iasă cu alte fete.
Nu avea voie să aibă o viață socială.
Magdalena mi-a spus că Manuel
voia să o retragă pe Lesly de la școală. Și au făcut-o.
S-a asigurat că ea își petrecea timpul făcând treburi casnice
și având grijă de frații ei.
Trebuia să asculte ca o sclavă.
Și dacă nu o făcea, Manuel se înfuria.
Odată, Lesly a ieșit alergând, ca Manuel să nu o lovească.
S-a ascuns după soțul meu. Iar Manuel a venit cu un băț, ca să o lovească.
Lesly plângea.
Așa că era mereu neliniștită, retrasă.
Într-o după-amiază, când erau în vizită, am întrebat-o pe Lesly:
„Vrei să mergi la școală aici?”
„Da, bunico.”
I-am spus: „Magda, fă-mi o favoare, lasă fata cu mine
când începe clasa a șasea.”
Manuel a spus imediat: „Nu!”
„Magdalena lucrează. Cine va avea grijă de copil?”
I-am spus: „Te porți cu Lesly ca un măgar. E un copil.”
Căutam un râu, să luăm apă.
Am văzut ceva mișcându-se.
O țestoasă!
Tien a luat un băț.
Și i-am spus să nu facă asta.
Nu, Tien!
Tien m-a întrebat: „De ce suntem aici? De ce nu putem ieși din jungla asta?”
I-am tot spus că ne-am rătăcit.
Și nu m-a crezut. Se înfuria și făcea crize.
Am grijă de Tien de când era mic.
De când avea patru luni am stat acasă cu el.
I-am gătit.
M-am săturat.
Soleiny și Tien mergeau prea încet.
Eram disperată.
N-o mai puteam căra pe Cristin.
Voiam să-mi las frații în urmă și să mă descurc singură.
Nu găseam copiii și eram tot mai îngrijorați.
Nu găseam nici urmă de ei.
În fiecare zi, duende îi ducea într-un loc nou.
În ciuda cunoștințelor mele, am fost păcălit.
Don Rubio și grupul indigen erau foarte obosiți.
Erau foarte bolnavi.
Aproape toți aveau pneumonie.
Noi, adulții, mâncăm bine și tot ne prăbușim.
Copiii nu mai pot supraviețui mult.
Prefer să sufăr eu, nu copiii.
Manuel se plângea în hamac.
Duende mă ataca în coșmaruri.
Nu e ușor să lupți cu un spirit atât de puternic.
I-am spus: „Frate, nu te mai plânge.
Dacă ai fi avut minte, n-ai fi făcut acele greșeli cu sora mea. Taci!”
CU TREI SĂPTĂMÂNI ÎNAINTE DE ACCIDENT
Cineva ne-a sunat și ne-a spus
că Manuel aduce o altă femeie în comunitate.
Și nimeni n-a avertizat-o pe Magdalena.
Ce? Asta va fi o mare problemă.
Magdalena s-a dus în port și cealaltă femeie era cu el.
Manuel a spus că vor locui toți trei împreună.
Manuel se purta nebunește,
făcea ce făceau bunicii noștri.
Ca să demonstreze că poate avea două soții, să arate cât e de dur.
Și cum l-a certat Magdalena în ziua aia...
- Nu toată lumea. - Nu-mi pasă!
Lesly a plecat cu copiii.
Manuel a scos o macetă. Ei au fugit în pădure, la adăpost.
Și-au petrecut noaptea acolo.
Magdalena a venit la mine acasă pe la ora 1:00, cu copilul în brațe.
M-a strigat: „Yoli!”
Am luminat-o. I-am zis: „Ce-ai pățit?
Iar v-ați certat?
Ți-am zis să-l lași. Ce faci?”
Sângera. Toată zona asta sângera.
Maceta a lovit-o aici, se vedea că era plină de sânge.
Manuel a plecat cu barca,
fiindcă au existat martori la cearta lor.
Înainte ca gherila să afle ce i-a făcut surorii mele, a fugit.
Pentru că l-ar fi omorât.
Am convocat această întâlnire ca să vă anunțăm că Distrugătorul1
a primit ordine de la comandanți să se întoarcă
la baza noastră de la San José.
Echipa mea era în junglă de aproape o lună.
Toată lumea era epuizată.
O altă echipă va veni aici. Pentru noi, sunteți familia noastră.
Vrem să rămânem în lupta asta. Nu vom renunța
până nu ne atingem scopul de a găsi copiii.
Când au spus că pleacă,
mi-am pierdut concentrarea.
Am spus: „Băieți, dacă nu găsim copiii în curând, vor muri.”
Am spus: „Rubio, frate,
ne-ai spus că va dura cinci zile.
Nu s-a întâmplat.”
Adevărul e că jungla ne-a dominat.
„E timpul pentru yagé.
E ultima noastră soluție.”
Mi-au dat numărul de telefon al unor băștinași
și m-au rugat să-i contactez, pentru a aranja pregătirile pentru yagé.
Și să le-o livrez când va fi gata.
Bătrânii comunității sunt cei care au autoritatea de a face yagé.
Yagé este o băutură ancestrală.
Se mai numește și ayahuasca.
Mi-am imaginat că va induce halucinații intense.
Pentru noi, yagé nu este un joc.
Să iei yagé nu e ca și cum ai bea alcool.
Te face să zbori deasupra copacilor.
În timp ce așteptam să vină yagé,
am construit o casă lungă,
în care yagé urma să fie luat.
O vom face cum trebuie.
Uneori, amețeam.
Copacii mă susțineau.
Într-o zi, Soleiny a găsit o bucată de hârtie.
Scria că ne caută și să stăm într-un loc.
Tien și Soleiny voiau să rămână, pentru că erau obosiți
și nu mai voiau să meargă.
Soleiny tot cădea și se rănea.
Tien nu se mai putea ridica.
Bebelușul nu se simțea bine.
Trăia doar cu apă.
Nu credeam că va supraviețui.
Așa că am decis să stau într-un loc.
Am ridicat un adăpost.
Sper să vină să ne salveze.
A sosit băutura yagé.
Ultima noastră soluție.
Dacă yagé nu funcționează,
nu mai e nimic de făcut și vom pleca.
Fraților, sunteți gata?
Da. Suntem gata.
Iată-ne, parteneri!
O persoană ne va ghida.
Șamanul nostru.
Îți cerem, Tată Creator,
să ne dai ce am căutat.
Venise momentul.
Manuel trebuie să ia yagé ca să înțeleagă
de ce s-a întâmplat această tragedie.
Am fost luat prin surprindere.
Eram îngrijorat.
Puțin după ora 1:00, Manuel bea yagé.
Cu yagé, îți părăsești corpul
și mergi în altă dimensiune, să-l întâlnești pe Creator.
Cu yagé,
nimic nu e imposibil.
Vei primi mereu un răspuns.
Dar trebuie să fii pur.
În scurt timp, Manuel a început să sforăie.
Tipul ăsta nu e sub influența yagé.
Tipul ăsta doarme.
După 20 de minute, s-a trezit.
Eu și Rubio ne-am uitat unul la altul.
Ce s-a întâmplat?
Toți am fost șocați.
Când să ajung la copii,
duende m-a atacat și m-a blocat.
Când te lovește tragedia, simți nevoia să spui o poveste.
Povestea vieții tale.
Dacă minți, există consecințe.
CU DOUĂ SĂPTĂMÂNI ÎNAINTE DE ACCIDENT
După ce Manuel a lovit-o pe sora mea cu maceta,
ea a ajuns la noi acasă plină de vânătăi.
„Soră, nu-ți face griji! Suntem aici pentru tine.”
Sora mea Magdalena a spus:
„Bine, trebuie să-mi continui viața.”
„Voi locui aici și o voi trimite pe Lesly la școală.
Și mă voi duce la muncă.”
„Și Manuel unde e acum?” A zis: „Manuel s-a dus la Bogotá.”
Am plecat din cauza problemelor cu gherila.
Dar am păstrat legătura cu Magdalena.
I-am lăsat o scrisoare.
Manuel lăsase o geantă.
Magdalena a găsit un bilet în geantă.
L-a citit de nenumărate ori.
Și s-a schimbat complet.
N-a mâncat, n-a dormit.
A zis: „Yeri, cred că plec.” Am întrebat-o: „Unde?”
„În oraș. Manuel are o casă frumoasă.
Copiii mei vor merge la școală.”
Magdalena, te rog!
Sunt numai minciuni. Nu vreau să pleci.
L-am sunat pe Manuel. „Spune-mi adevărul, o iubești pe sora mea?”
„Nu știu.
Dragostea Magdalenei e copleșitoare.
Nu mă va părăsi niciodată.”
După câteva zile, am ieșit în oraș.
Magdalena a rămas acasă.
Când ne-am întors, nu mai era nimeni.
Nu era nimeni în casă.
Era o mare dezordine.
Ce nenorocit!
A spus că nu poate sta departe de el.
Dar n-o pot învinovăți, pentru că și eu sunt în aceeași situație.
Când soțul meu bea, mă bate.
Poate că asta li se întâmplă multor femei.
Dacă iubești acea persoană, poți cădea în aceeași capcană.
Magdalena abia aștepta să plece.
Lesly a zis: „Mamă, nu vreau să merg. Du-te singură!
Eu rămân aici cu bunica.”
Magdalena a tras-o de păr și i-a spus: „Mergem.”
Ce s-a întâmplat cu Magdalena?
Nu știu. Poate tipul ăsta i-a spălat creierul.
A vrăjit-o.
La 6:00, s-au urcat în avion.
Cine e de vină?
Omul ăla e de vină. Din cauza minciunilor lui.
Băieții erau triști și tăcuți.
Le-am spus: „Nu vă faceți griji!
Mai avem ultima doză de yagé.”
La trei dimineața, am luat-o.
Noaptea, Soleiny s-a speriat
când animalele erau cât pe ce să ne adulmece.
Am folosit lanterna. Când luminam, animalele fugeau.
Aveam un vis despre duende.
Arătau ca niște oameni.
Ne înconjurau.
Nu înțelegeam ce spuneau.
Simțeam că nu ne va găsi nimeni.
Credeam că vom rămâne aici pentru totdeauna.
ZIUA A 40-A
După ce am luat yagé,
am luptat cu duende.
M-a strâns așa.
Am fost strangulat.
M-a înșfăcat și m-a aruncat într-un copac.
Acolo, sus, mă învârteam.
Apoi, ca o iguană, am coborât la pământ.
Am țipat la duende:
„Vreau să-mi dai copiii. Copiii ăștia sunt nevinovați.
Familia îi vrea înapoi.”
Duende mi-a spus: „Am protejat copiii.
Ți-i dau,
dar trebuie să ai grijă de ei.
Dacă nu, suporți consecințele.”
A plecat și a spus: „Urcă pe un deal, e un arbore platanillo.
Acolo vei găsi ce-ți trebuie.”
Căutați pe aici!
Rubio a spus: „Orice ar fi,
e ultima dată când mai căutăm.
Tu mergi încolo. Tu, pe aici. Tu, încolo.”
„Pe la 15:00, ne întâlnim aici.”
A spus: „Îi veți găsi.”
Asta a fost.
Eram foarte obosit, foarte tulburat.
A plecat și a dispărut.
Nu l-am mai văzut niciodată.
Copii!
Copii! Lesly!
Lesly!
Orele trec și e deja ora 14:00.
Și suntem departe.
La vreo zece kilometri de tabăra noastră.
Lesly!
Eu și grupul meu cercetaserăm deja zona aceea.
Căutaserăm deja aici.
Și nimic!
Îmi era prea rău să mai caut.
Nu mai puteam continua. Mă întorc în tabără.
Lesly! Copii!
Dar grupul nostru decide să meargă mai departe și să caute.
Am început să urcăm un deal.
- Aici! - Lesly!
Ne-am dus repede acolo.
Frate!
Un morrocoy!
O țestoasă.
Bătrânii spun că, dacă o ameninți,
ți se va îndeplini o dorință.
I-am spus: „O să-mi dai copiii.
Dacă nu-mi dai copiii, primul lucru pe care-l mănânc
e ficatul tău, fiindcă e preferatul meu.
Nicolás o să-ți bea sângele.”
Acum sigur avem cina.
Stăm nemișcați.
Lesly!
Aud voci și pași în apropiere.
Lesly!
Dar nu văd nimic.
Lesly!
Merg cu capul înclinat spre sunet.
Îmi ridic capul.
Și, slavă Domnului, copiii sunt acolo.
Am găsit copiii!
Slavă Domnului!
Am găsit copiii!
Dumnezeu ne-a binecuvântat pentru credința pe care o avem în El.
Nu te dezamăgește niciodată când îl rogi cu sinceritate.
Am simțit că leșin de la atâta emoție.
În sfârșit, ies din junglă.
Ne-am bucurat să-i găsim în viață.
Încă două zile și ar fi murit unul câte unul.
Băiatul spune: „Mi-e foame.
Vreau fariña cu chorizo.”
„Vrem să mâncăm tamales!
Vrem budincă de orez!”
Să le dăm ceva de mâncare. Doar puțin.
Altfel, s-ar putea îmbolnăvi.
Să nu uităm să-l eliberăm pe morrocoy, fiindcă ne-a îndeplinit dorința.
Mulțumim că ne-ai îndeplinit dorința!
Poți pleca.
Frate, să mergem! Se întunecă.
Ne-a luat aproape trei ore
să ne întoarcem în tabără.
Iar copiii erau pe moarte.
Am fost șocat.
Fir-ar să fie, i-am găsit!
Am întrebat-o pe Lesly: „Știi de când lipsești?”
A zis: „De opt sau zece zile.”
Au trecut 40 de zile.
Nu știa despre ce vorbește.
Ridică-te puțin!
Trebuie să-i evacuăm înainte să moară.
Ca piloți de salvare, primim un apel.
Dacă spun „reacție”, nu pune întrebări. Fugi.
Își revin.
Când am auzit-o pe fetița Cristin...
Ce bucurie!
Tien s-a holbat la mine. Era complet distrus.
Le-am salutat pe Lesly și pe Soleiny.
Nu!
Lesly, vom pleca în curând.
Gondi, plecăm în curând.
Nu-ți face griji!
Am fost la ei. Primul lucru pe care l-am făcut a fost
s-o îmbrățișez pe fata de 13 de ani și s-o salut pe fata de nouă ani.
Apoi mi-am luat fiul și fiica și am rămas cu ei.
Pe măsură ce ne apropiam de locație,
era atât de întuneric, încât jungla s-a transformat într-un covor negru.
Norii erau atât de groși,
încât separarea dintre cer și pământ era greu de observat.
Urmau să evacueze copiii.
Am spus: „Nu fără mine.”
I-am spus lui Manuel: „Nu poți pleca.
Te rog, nu pleca cu copiii!
Îi vei traumatiza.”
Copiii vin cu mine.
Nu voiam să mai locuiesc cu tatăl meu vitreg.
Îmi era frică.
Începem prima extracție
cu Manuel și bebelușul Cristin.
Se mișcau așa. Ca într-un leagăn. Înainte și înapoi.
Eram dezorientat.
A apărut o umbră și a început să mă secătuiască de viață.
Spiritul acela mă sugruma.
Se îndreaptă spre copaci. Se leagănă din ce în ce mai repede.
Echipajul meu strigă: „Nu vă mai mișcați sau ne vom prăbuși.”
Doamne, să nu lovesc vreun copac!
I-am legat pe Soleiny și Tien și am urcat cu ei.
Era o energie care ne împiedica.
Am simțit ca și cum elicopterul era tras.
A fost nevoie de mai multă putere ca să-l pot manevra.
Ceva nu e în regulă.
Încă unul!
Ai grijă în spate!
Doar Lesly a rămas.
Frânghia mă trage în sus și mi-e frică.
Iar urc într-un avion?
Copiii și tatăl sunt la bord. Salvatorii sunt la bord.
Să plecăm repede de aici, înainte să ne înghită jungla.
UN AN MAI TÂRZIU
Asta.
Care a fost cea mai grea zi?
Cristin plângea întruna. M-am gândit...
Vreau să-mi las frații în urmă și să plec singură, s-o las pe Cristin.
Am respirat adânc.
M-am gândit să-mi părăsesc frații, dar am spus:
„Nu.”Așa că am decis să rămân acolo cu ei.
- A fost foarte greu. - Da.
Am avut un accident ca ăsta.
Și mama a murit.
Și Lesly ne proteja.
Uite câte ai făcut, ca să-ți salvezi frații!
Să supraviețuiești.
I-am spus: „Oamenii spun că ești un miracol”.
M-a întrebat: „De ce, mătușă?”
„Fiindcă ai căzut din cer
și ai supraviețuit 40 de zile. Nimeni n-o face.”
O să câștig!
Așteaptă-mi surorile!
Grăbiți-vă!
I-am spus: „Ești liberă acum.”
În casă!
„Nu vei fi sclava nimănui.
Vei avea o viață adevărată.”
Imaginați-vă că e un film și că acesta e sfârșitul filmului!
În cei doi ani după salvare, Lesly, Soleiny, Tien și Cristin
au fost sub tutela Institutului pentru Bunăstarea Familiei.
Au mers la școală.
În 2025, s-au dus să locuiască cu familia maternă.
Lesly speră să devină asistentă medicală sau fotbalistă.
La două luni după salvarea copiilor,
autoritățile l-au arestat pe Manuel Ranoque.
În iulie 2025, el a fost găsit vinovat de agresarea minorilor.
MULȚUMESC
Această căutare în jungla amazoniană
trebuie să înceapă o etapă de colaborare
între stat și comunitățile indigene,
din care majoritatea a fost exclusă de secole.
În caz de violență în familie sub orice formă, ajutorul este disponibil.
Linia de urgență oferă nonstop sprijin gratuit și confidențial.
Sunați la 1-800-799-SAFE.
Subtitrarea: Gabriel Stoica