Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
COLOMBIANSKA AMAZONAS DAG 1
När jag kom till landningsbanan...
...sa mamma: "Lesly, vi flyger till Bogotá."
Vi skulle bo hos min styvfar.
Jag ville inte åka.
Jag bodde hos min mormor, Fátima.
Jag gick i skolan.
Jag var lycklig där.
Det var första gången jag flög.
Redan när planet lyfte började det väsnas mycket.
Jag var så rädd.
Sen började flygplanet fungera dåligt.
Piloten kontaktade kontrolltornet och bad om hjälp.
Han förlorade kontrollen.
Sen började planet störta.
Sen minns jag inget mer.
Vid halv nio ringde telefonen. "Vad har hänt?"
"Magdalenas plan kom aldrig fram. Det måste ha kraschat i djungeln."
"Min syster Magdalena och hennes fyra barn var ombord."
Jag överväldigades av sorg.
Mina döttrar ringde: "Oroa dig inte, mamma."
Hur skulle jag kunna låta bli?
När ett plan kraschar klarar sig ingen. Aldrig nånsin.
Det gjorde ont i mig.
Min dotter åkte med sina barn utan att ens berätta för mig.
Magdalena hade ringt mig: "Jag är på planet med barnen."
Men de kom aldrig fram.
Jag fick inte fram ett ord.
Jag tänkte på min fru hela tiden.
MAGDALENA, 33 ÅR
Min enda son. Hans liv hade just börjat. Tanken på att förlora honom...
TIEN, 5 ÅR
...min dotter...
CRISTIN, 11 MÅNADER
...mina två styvdöttrar.
SOLEINY, NIO ÅR
LESLY, 13 ÅR
Min största dröm var att de skulle bo hos mig i Bogotá.
Lever de? Är de döda?
Idag slukades ett lätt flygplan på väg från Araracuara av djungeln.
Sökinsatserna har inletts från luften.
Sökandet försvåras av den täta djungeln.
Möjligheten att det finns överlevande har inte uteslutits.
När jag vaknade var vi på marken.
Jag hade en massa blod i ansiktet och på kläderna.
Det gjorde ont.
Jag såg Tien.
Soleiny grät.
Jag såg min mamma.
Mitt ben gjorde ont.
Sätet hade gått sönder, och min sko satt fast.
Jag behövde rädda Cristin. Hon satt fast under mammas kropp.
Hon kunde inte andas ordentligt.
Så jag drog ut foten ur skon.
Jag fick kämpa ett tag, men jag fick ut mina syskon.
Jag var tvungen att stoppa blodet som rann från huvudet.
Jag hittade förbandslådan.
Cristin grät och grät. Hon var törstig och hungrig.
Jag sökte igenom väskorna och hittade en hängmatta, ett myggnät...
...och Cristins nappflaska.
Jag klippte ner några blad...
...och vi la oss på dem.
Cristin var otröstlig.
Jag kunde inte sova för att jag hade så ont i benet och huvudet.
I fem dagar flög det colombianska flygvapnet över området
och letade efter det saknade planet. Men vi hittade inget.
För varje dag som gick minskade chansen att hitta dem vid liv.
Ledningen ringde och sa: "Pedro, hjälp till med sökandet."
"Det är dags att söka på marken."
DAG 6
Det var mitt första räddningsuppdrag.
Det är inte ofta man får chansen att rädda liv.
Vi i specialstyrkorna bekämpar vanligtvis gerillagrupper.
Med hjälp de sista satellitsignalerna från planet
fastställde vi ett sökområde på 320 kvadratkilometer.
Terrängen var väldigt komplex.
Det är en orörd djungel med farliga djur och giftiga ormar.
Men den största risken är att gå vilse i djungeln.
Det är en enorm djungelmatta.
Det är som att leta efter en nål i en höstack.
Fortsätt! Kom igen!
Tappa inte greppet!
Vi rörde oss snabbt och sökte efter planet och eventuella överlevande.
Vi går lite längre fram.
Lyssna efter ovanliga ljud. Kom igen.
Vi var förberedda på det värsta.
Narko-gerillagrupper som FARC verkar i det här området.
Vi har legat i krig med dem i 60 år.
FARC kontrollerade en gång många områden i Colombia.
De ägnar sig åt våldsdåd, droghandel och kidnappningar.
Vi har förlorat många soldater i kampen mot dem.
Vi försökte göra oss osynliga för att inte upptäckas av fienden.
Just nu håller 60 kommandosoldater hoppet vid liv
om att hitta överlevande från planet.
Manuel Ranoque lever med osäkerheten efter tragedin.
Mina fyra barn och min fru är försvunna.
Jag kunde inte bara vänta på att militären skulle hitta planet.
Jag tänkte leta efter min familj.
Och inte komma tillbaka förrän jag hade hittat dem.
Jag behöver hjälp av mina vänner från andoquefolket i Araracuara.
Vi är experter på att ta oss fram i djungeln.
Djungeln är en del av oss, för vi är uppvuxna här.
Jag anmälde mig frivilligt och förväntade mig inget i gengäld.
För de som är i fara är en del av vår familj.
Det var en lång resa.
Nästan 12 timmar med båt från närmsta stad.
Ingen bor där.
Vi tror att djungeln förbinder människan med naturen
och genom naturen med skaparen.
Men djungeln är också väldigt farlig.
Både på grund av det man kan se
men framför allt det människoögat inte kan se.
När vi gick in i djungeln slog vädret om.
Regn, regn, regn.
Våra äldste säger
att när en ande blir arg, orsakar den en storm.
Jag hamnade efter mina kamrater.
Jag ropade på dem, men de var borta.
Jag gick tillbaka tre gånger.
"Är det en ande som leker med mig?"
Jag fylldes av rädsla. Det förnekar jag inte.
Jag bad: "Bli inte arg. Jag är ett djungelbarn."
"Jag tillhör urbefolkningen."
"Jag vill inte skada djungeln, bara söka efter de våra.”
Och så dök mina kamrater upp igen.
Vi var bekymrade.
Hur skulle vi hitta planet i allt regn?
DAG 15
Det syns inga spår av någonting alls.
Och så gick dagarna.
Vi började förlora hoppet om att hitta planet.
Varje dag letade vi
bland träd, buskar, rankor...
Åt alla håll, men det var bara grönska.
Sen såg jag nåt som stack ut.
Nåt rosa.
En liten nappflaska mitt i den enorma djungeln!
Hur stor är chansen att man, i en så enorm djungel
hittar en nappflaska?
Så vi började spekulera.
Kunde flaskan ha ramlat ut genom ett flygplansfönster?
Vi var mentalt förberedda på att hitta familjen död.
"Där gamarna är, det är där vi hittar de döda och flygplanet."
Vi såg en kungskondor.
Vi följde efter den.
Sen såg vi gamen.
Den satt ovanpå nåt vitt.
Jag fick en klump i halsen.
Jag såg Magdalena. Hon låg på sätet.
Det var hemskt. Jag undrade hur Manuel skulle ta det.
Jag kunde inte fatta att hon hade övergett mig.
Magdalena var hängiven barnen.
Och vårt hem.
Vi byggde en framtid tillsammans.
Vad som än hände tog hon alltid tillbaka mig.
Trots mina brister.
Min stackars dotter Magdalena.
Jag har nio döttrar.
Men hon var den jag stod närmast.
Om Manuel inte hade fått henne att flytta till Bogotá
skulle hon fortfarande vara vid liv.
Jag grät av ilska, av ångest.
Jag brände alla hennes saker.
Min dotter kommer inte tillbaka.
Hon dog arg på mig.
För jag ville inte att hon skulle åka.
Manuel frågade om barnen.
Jag sa: "Jag vet inte. Inget är bekräftat."
Jag informerades om att sökare från urbefolkningen hade hittat planet.
Jag fick ordern: "Bekräfta det omedelbart."
Vi hittade de vuxna.
Men det fanns inga små ben som tydde på att något barn hade dött.
Varför var de inte där, i närheten av planet?
Det gav oss kalla kårar. Fyra barn.
13, 9, 5 år, och en på 11 månader. De hade just förlorat sin mamma.
De var ensamma i djungeln.
De var i princip föda för djuren.
Vi stannade vid planet i några dagar.
Men ingen kom och räddade oss.
Jag packade ner några saker i två väskor.
Jag grät för att jag hade så ont.
Jag släpade mitt ben. Jag kröp.
Jag letade efter en väg ut ur djungeln.
Vi såg tapirhjordar.
De försökte anfalla oss.
Vi satt stilla som statyer.
När vi såg en ozelot stelnade jag till av rädsla.
Tien ville jaga den.
När det kom djur skyddade Lesly oss, och det gjorde jag också.
De sprang iväg, för de blev rädda.
Jag sa åt honom att sluta.
Mormor har sagt
att när man är i djungeln ska man inte störa djuren.
De är farliga.
Då blev Tien arg.
Han frågade: "När kommer mamma?"
"Varför lämnade vi henne ensam?"
Jag förklarade för honom att vår mamma var död.
"Nej!" sa han. Och han grät.
Lesly! Lesly!
Lesly!
Vi bestämde att om det finns överlevande måste vi ropa på dem.
Lesly! Lesly!
Det var värt risken för att hitta dem.
Hur stor är chansen att hitta de fyra barnen vid liv?
Om det inte var för hög hastighet kan barnen längst bak ha överlevt.
Lesly!
Vi hoppas att de har gått iväg för att söka hjälp.
Så här års är det ont om frukt, vilket gör det svårt att hitta mat.
De försöker nog hitta en flod och följa den till en by.
Över hundra soldater genomsöker djungeln.
Men regnet gör sökandet svårt och spolar bort fotavtryck.
Ett helt land håller andan och ber om ett genombrott.
Ett skydd!
Ännu ett livstecken.
En liten bädd av palmblad.
Klippt med en liten sax.
Det verkade som om tre eller fyra personer hade sovit där.
Min systerdotter Lesly och jag byggde små vindskydd när vi var små.
Jag har alltid stått Lesly nära.
Vi är flickor båda två och har mycket gemensamt.
Vi gillar traditionell dans.
Och att spela fotboll.
Min systerdotter Lesly är väldigt lik sin mamma, min syster.
Hon jobbar hårt.
Men det finns en skillnad mellan dem.
Hennes mamma gillade inte att plugga, men Lesly tycker om skolan.
Lesly är alltid tyst, men Soleiny skrattar jämt.
Lesly har alltid tagit hand om sin lillasyster Soleiny.
Det var alltid de två som lekte tillsammans.
Lesly tar väldigt väl hand om sina småsyskon.
Om Cristin, om Tien. Och Tien är rena jordbävningen.
Som om de vore hennes egna barn. Men jag kan inte låta bli att undra.
Hur skulle Lesly hålla ett spädbarn vid liv i djungeln utan mat?
DAG 17
Det var en massa apor där.
De skrattade. Aporna retade oss.
De hoppade från träd till träd.
De fick milpés-frukter att falla från grenarna och vi plockade upp dem.
Vi var så hungriga. Vi åt milpés-frukter.
Jag gav de mjukaste till Cristin.
Cristin grät. Jag förstod att hon var törstig.
Jag bad Soleiny att ge mig nappflaskan.
Hon letade och letade, men kunde inte hitta den.
Vi hade vilat lite
och då måste vi ha tappat nappflaskan.
"Hur kunde jag tappa den?", tänkte jag. "Vad gör jag nu?"
Jag tog en kapsyl och försökte ge Cristin en liten klunk i taget.
Vi frågade Manuel: "Är dina barn tuffa nog att klara sig i djungeln?"
Han sa: "Nej. Tien är väldigt lat."
"De orkar inte gå så långt. Barnen kan inte vara långt borta."
Tien! Lesly!
Till slut hörde vi ett svar.
Vi blev så glada. "Vi har hittat barnen!"
Men det var ett specialförband.
Där är de.
Vi visste att de genomsökte området, men vi visste inte var de var.
Det var lite spänt mellan de båda grupperna.
Det var svårt. Hur skulle vi prata med dem?
I många år har det varit dispyter
mellan ursprungsbefolkningen och militären
i kampen mot droghandeln.
Ursprungsbefolkningen är väldigt fattig.
Det finns inga vägar. Många hus saknar elektricitet.
Vi är helt övergivna av staten.
Så knarkgerillan kontrollerar vårt territorium.
Lystring.
De har vapen, så vi måste lyda deras order.
Ursprungsbefolkningen jobbar med gerillagrupperna.
De odlar koka och transporterar droger.
Militären kan inte tillåta det.
Så det är därför vi slåss mot gerillan...
...och de samhällen som gerillan har infiltrerat.
Den natten slog de läger en bit ifrån oss.
Vi vidtog säkerhetsåtgärder.
Vi satte ut fällor och stationerade vakter.
Vi höll koll på allt de gjorde.
Vi kunde inte lämna våra vapen framme.
Tänk om det fanns en gerillakrigare ibland dem.
Vi bestämde att nästa dag skulle vi gå skilda vägar.
DAG 19
Försiktigt försökte jag börja använda benet.
Jag tog några steg och stöttade mig mot en pinne.
Det gjorde nästan inte ont. Tack och lov kunde jag gå igen.
Stanna på ett ställe. Militären letar efter er.
Lilla gumman, stanna där ni är.
Jag hörde röster, men långt borta.
Det lät som mormors röst.
Lesly, det är din mormor Fátima. Jag har inte övergett er.
Om du hör det här, stanna där ni är. De letar efter er.
Jag undrade om det verkligen var hon.
Stanna där ni är.
Vi spelade in deras mormors röst på spanska och på deras språk, huitoto
så att barnen skulle känna sig lite tryggare.
Stanna där ni är. Militären letar efter er.
Jag tänkte: "Letar de verkligen efter oss?"
Jag trodde inte det.
Så jag ville fortsätta gå.
De letar efter er.
Vi var säkra på att barnen kunde höra oss.
Men varför kom de inte ut? Varför svarade de inte?
Snälla Lesly. Det är mormor Fátima.
Vi gick över till mer aggressiv taktik.
Vi släppte ner 10 000 flygblad med mormoderns meddelande.
Vi släppte ner matlådor.
Vi la ut 11 km varningstejp.
Vi hängde visselpipor på den så att barnen kunde vissla på oss.
Vi spelade musik som på en stor konsert.
Självklart, med alla störningar, blev det oväder.
Det finns en ande här som inte gillar oljudet.
Den vite mannens tekniker...
...funkade inte alls.
Vi fick göra nåt annat och se med andra ögon.
Så vi kallade på förstärkning, urinvånare.
DAG 20
Teamet som hade hittat planet var utmattade.
Det var upp till oss att rädda mina syskonbarn.
Sökarna från urbefolkningen hade hittat planet, inte vi.
Så vi trodde att de kunde hitta barnen.
- Mod! Mod! - Hur länge?
För evigt!
Jag skulle hämta 85 urinvånare från andra delar av Colombia
och integrera urinvånarna med kommandosoldaterna.
Man måste ha tillit, men samtidigt kontrollera.
Jag beordrade bakgrundskontroller på alla
för att förhindra infiltration av en narkotikagrupp.
Vi ska jobba tillsammans, som kombinerade celler.
Kamrater, givakt!
Man kommer att kunna dra nytta av de djupa kunskaper
som urbefolkningen har om djungeln.
Mod! Mod!
Djungeln har sina mysterier.
Militären är inte utrustad för att lösa dem.
Våra vänner och min familj sa: "Ni måste ta med en äldste."
Därför anslöt sig Rubio.
Han var med i egenskap av shaman.
Han var en ledare, mycket respekterad för sin kunskap
om våra andliga traditioner.
Rubio säger: "Vi fixar det här."
"Om fyra eller fem dagar hittar vi barnen."
DAG 22
Ta mig först till kraschplatsen.
När vi närmade oss planet sa min vän Faustino:
"Förbered dig. Var stark.”
Jag såg en väska som min syster hade haft med sig, som var min.
Jag såg barnens saker och min systers kläder och skor...
Och ett provisoriskt skydd av blad.
När jag såg det överväldigades jag av smärta.
Barnen sov som djur i djungeln.
Herregud, varför händer det här? Varför måste de genomlida det här?
Varför måste min syster dö som ett djur?
Sen inom mig, djupt inom mig...
Jag klandrade den jävla Manuel.
FYRA ÅR TIDIGARE
Magdalena berättade hur Manuel uppvaktade henne obevekligt
tills hon gick med på att flytta dit, trots att hennes mamma var emot det.
De flyttade från hennes mammas by.
När de kom till mitt samhälle var pojken ett år gammal.
Hon och jag blev genast vänner.
Eller mer än vänner, vi var som systrar.
Vi älskade att gå ut i trädgården och skörda yucca.
Och vi gillade att festa.
Hon dansade och fick alla på gott humör.
"Kom igen, tjejen!"
Hon höll om sin man och... inte ett bekymmer i världen när hon dansade.
På våra fester dansar man med den som är där.
Manuel gillade att vara nära sina danspartners.
Så Magdalena blev svartsjuk.
Det gjorde honom arg.
Festerna slutade alltid på samma sätt.
Han slog henne.
Vid några tillfällen var det brutalt.
Det var därför Manuel fick problem med gerillan.
Gerillan har regler för att hålla folk i schack.
De satte en pistol mot hans huvud och sa:
"Om du rör den här kvinnan igen, förlåter vi dig inte."
Han hade blivit varnad.
Folk begår misstag. Vi grälade, som många par gör.
Ibland, när man är full, går saker överstyr.
Men aldrig nåt som våld i hemmet.
Jag blev rosenrasande.
Jag hade god lust att ge mig på Manuel med en machete.
Rubio kom fram och sa: "Du måste kontrollera din ilska."
"Vi gör det för barnen."
"När vi har hittat barnen kommer sanningen att komma fram."
Den kvällen hade vi en mambe-session.
Idag, genom våra heliga växter...
...banar vi väg för att avlägsna...
Jag hade ett halvt kilo mambe och ambil.
Vårt jobb idag...
Mambe är ett pulver gjort av koka.
Och ambil är en pasta gjord av tobak.
Man tar dem med en fråga i åtanke.
Sen kommer inspirationen om vad man behöver.
På så sätt kunde jag se åt vilket håll barnen hade gått.
DAG 23
“Okej, shamanen, jag lyder under dig."
Jag visade honom GPS:en. ”Den leder ingenstans."
"För den är tom." "Du är GPS:ens GPS nu”, sa jag.
I min meditation kände jag av barnen. Jag sa till de andra: "Vi går hitåt."
När Rubio började leta
sa han genast att han inte ville jobba med armén.
Men befälhavaren instruerade oss att jobba med dem och stötta dem.
Jösses, att jobba med ursprungsbefolkningen...
Det skulle bli svårt att samarbeta.
Jag fick order om att hålla mig 400 meter bakom dem.
Jag sa att det inte skulle ta lång tid att hitta barnen.
Problemet är att militären inte vet vad de gör.
Den här vägen, pojkar, den här vägen.
Jag gick längst fram...
...när jag såg små fotspår.
Jag följde spåren.
Längre upp hittade vi barnens skydd.
Titta, de har bitit av dem.
Vi hittade Cristins lilla gula tröja.
Några blöjor.
De hade inte legat där länge. Barnen måste vara nära.
Lesly!
Ungar!
Lesly!
Dagarna gick och jag var utsvulten.
Det var Soleiny också.
Vi åt bara frukter.
Inget mer.
Soleiny pratade om all god mat hon brukade äta.
Kött med sås.
Kyckling.
Ris och kokbananer.
Jag tänkte på alla gånger jag hade kastat bort mat.
Och jag grät.
På natten tänkte jag på min mamma
och hennes död...
Mamma hade alltid lidit mycket.
Jag tänkte på när hon gav mig råd
och jag lyssnade aldrig.
Hon sa alltid:
"En dag blir du föräldralös, och då kommer du att minnas mig."
Och jag grät och grät och grät.
Lesly trodde att Gud straffade henne.
DAG 26
Vi letade i flera dagar, men barnen var ingenstans.
Gömde de sig?
Efter tre dagar insåg Rubio att vi följde efter honom.
"Är du med mig?" "Nej.”
Han var sur som en citron. Han sa: "Jag jobbar ensam."
Uppfattat. Envis som en åsna.
Jag jobbade inte med militären. Min farfar var rädd för folk med vapen
på grund av våldet under gummihandeln.
Många av våra förfäder blev dödade på det sättet.
I vårt territorium mellan floderna Putumayo och Caquetá
utvann man gummi.
Under den tiden kom många människor utifrån
för att utnyttja våra resurser.
De behövde gummit i sina städer, till sina maskiner.
De sa: "Samla ihop infödingarna och hämta gummit."
Vi var som slavar.
Det fanns straff.
Svält.
Mer än hälften av vårt folk dödades.
Vi lever fortfarande med traumat från folkmordet.
Relationen till Rubio blev allt sämre.
Men sen skar han sig med en machete och behövde vår sjukvårdare.
Så vi var användbara för honom.
- Vad gör ni? - Vi gör arepas.
Vi ska äta dem med gruppen från Araracuara.
Rubio, säg hej.
Vi hade ont om mat och de delade med sig.
De kom närmare oss och ställde frågor. Vi hade inga tröjor på oss.
De sa: "Varför får ni inga myggbett? Se på oss, vi är alldeles prickiga."
"Nej, inte vi."
"Inget biter oss."
Den kvällen bjöd Rubio in mig till mambe-sessionen de hade varje kväll.
Jag hade förstås geväret på ryggen, och en av mina soldater stod vakt.
Rubio sa: "Popeye, ska du testa mambe?"
Personligen anser jag inte att mambe är narkotika.
För urinvånarna är mambe en hjälp i det dagliga arbetet.
De stoppade in det i munnen tills kinderna var fulla.
Jag gjorde likadant, utan att veta hur man gör.
Det var en vändpunkt.
Vi är här i det här landet, Fader Skapare.
Du gav oss det här livet.
De berättade sina förfäders historier på sitt språk huitoto.
Vi tror att de första mäktiga varelserna på jorden...
...missbrukade kraften de fick av skaparen.
Så han förvandlade dem till djur.
Djuren styrs av duenden.
En duende är en ande, en hamnskiftare som kan förvandlas till en tapir.
En orm. En jaguar.
En duende kan anta mänsklig form och leda en på villovägar.
Rubio sa att en duende hade gjort så med barnen.
Barnen är inte vilse.
Vem har dem? En duende.
Han visade sig för dem som deras mormor, Fátima.
Han sa: "Ni är mina barnbarn. Jag ska leda er."
Och han tog barnen.
Duenden hade dem i sitt våld.
Men vad ville han med barnen?
Det var knepigt att förklara vad som hade hänt för mina befälhavare.
Det fanns inget logiskt sätt att göra det på.
Till exempel rapporterade jag: "De säger att det finns en duende."
Jag visste inte hur mina befäl skulle ta det.
För i specialstyrkorna pratar vi aldrig om såna saker.
Vi har sett det, ja.
Mina soldater ringde och sa att de behövde fyra flaskor sprit.
Jag sa: "Okej. Vi gör det."
Det är väldigt ovanligt att militärflygplan transporterar sprit.
Men beslutet från ledningen var tydligt:
“Lyssna på urinvånarna."
"Ingen får säga att vi inte hittade barnen för att vi inte lyssnade.”
Jag frågade min befälhavare: "Vad är det här till för?"
"Vid midnatt,"
"placera de här spritflaskorna i ett kors vid en flodkorsning."
"Duenden gillar sprit, så då blir han full och släpper barnen.”
Det var lite otäckt att få en sån order.
Jag är ju inte med i en Bröderna Grimm-saga eller nåt.
Men okej, vad som helst för att hitta barnen.
Jag kände till floden, för vi hade redan gått förbi den.
Vi letade och letade, men hittade inget.
Då gick snörena i en sergeants kängor upp och knöts ihop.
Det hände typ fem gånger.
Plötsligt började kompassen snurra snabbt så här.
Den slutade inte snurra.
Vi var vilse i ungefär en timme. Vi blev alldeles snurriga.
"Vad är det som händer?"
"Vi sticker innan det blir midnatt."
Vi hittade en flod, men inte flodkorsningen.
Vi ställde de fyra flaskorna sprit där.
Vi insåg att vi inte hade kontroll över oss själva.
Jag är en tämligen troende katolik.
Jag har aldrig trott på såna där övernaturliga krafter.
Men jag började tro att en ande hindrade oss från att hitta barnen.
Lesly!
Jag började ta mambe med dem.
"Chamán, det är dags att gå, kom igen."
Jag tog en sked och sen blev jag inte trött, törstig eller hungrig.
- Kameran rullar. - Vi gör en intervju för nyheterna...
- Vad heter ert folk? Huitoto? - Precis.
- Murui! - Muri?
- Nej, murui. - Murui!
De tog mambe, de mediterade. De letade verkligen med oss.
Jag räknar med er. Om nåt händer mig...
Vi tillhörde i princip samma grupp, vi hade bara olika klädsel.
Tillsammans hittade vi spår.
Blöjor.
Barnens skor.
Skorna gjorde mig beklämd. "Herregud, går pojken barfota?"
De var helt oskyddade.
I spåren kunde vi se ett mönster.
Bilden visar att de har gått mer än 3 600 meter.
Barnen, som är urinvånare, går i cirklar.
Lesly!
Men trots de nya ledtrådarna, för varje dag som går
minskar hoppet om att hitta barnen vid liv lite.
DAG 31
Hur kan barnen överleva efter så många dagar?
I djungeln finns det gott om vatten. Men det finns inte mycket att äta.
De klarar sig inte länge till.
Våra soldater hade gått igenom nästan 90 procent av sökområdet.
Vi hade försökt med allt.
Lesly, snälla...
Det var inte en nål i en höstack.
Vi letade efter en pytteliten loppa i en enorm matta.
Och den hoppade och rörde sig.
Vi kunde bara gissa vart den tänkte bege sig härnäst.
Vem flydde de ifrån?
Barn från ursprungsbefolkningar är rädda för militärer.
De ser sällan militärer.
De är inte rädda för djungeln. De är rädda för människor.
De kanske tänker:
"Om Manuel hittar oss, vad gör han med oss? Vi gömmer oss."
TVÅ MÅNADER TIDIGARE
Manuels och Leslys relation var usel.
Manuel lät inte Lesly spela fotboll
eller umgås med andra tjejer.
Hon fick inte ha ett socialt liv.
Magdalena berättade att Manuel ville ta Lesly ur skolan. Så det gjorde de.
Han såg till att hon ägnade all sin tid åt hushållsarbete
och att ta hand om sina syskon.
Hon var tvungen att lyda som en slav.
Och om hon inte gjorde det, blev Manuel arg.
En gång kom Lesly utspringande för att Manuel inte skulle slå henne.
Hon gömde sig bakom min man. Manuel kom ut med en pinne för att slå henne.
Lesly grät.
Så hon var alltid ängslig och tillbakadragen.
En eftermiddag, när de var här på besök, frågade jag Lesly:
"Vill du gå i skolan här?" "Ja, mormor."
Så jag sa: "Magda, lämna flickan hos mig när hon börjar sexan."
"Nej!" sa Manuel genast.
"Magdalena jobbar, så vem ska ta hand om lillan?"
Jag sa: "Du behandlar Lesly som en åsna, som tar hand om lillan."
Jag letade efter en flod för att hämta vatten.
Jag såg nåt som rörde sig.
En sköldpadda!
Tien tog upp en pinne. Jag sa åt honom att inte göra så.
Nej, Tien!
Tien frågade: "Varför är vi här?" "Varför går vi inte ut ur djungeln?"
Jag sa att vi var vilse.
Och han trodde inte på det. Han blev arg och fick utbrott.
Jag har tagit hand om Tien sen han var liten.
Sen han var fyra månader har jag varit hemma med honom.
Jag lagade mat åt honom.
Jag är trött på det.
Soleiny och Tien gick så långsamt. Jag kände mig desperat.
Jag ville inte bära Cristin längre.
Jag ville lämna mina syskon och gå själv.
DAG 33
Vi kunde inte hitta barnen och vi blev alltmer oroliga.
Vi hittade inte ens spår.
För varje dag tog duenden dem till en ny plats.
Trots min kunskap blev jag överlistad.
Rubio och urinvånargruppen var väldigt trötta.
De var väldigt sjuka.
Nästan alla hade lunginflammation.
Vi vuxna som äter bra rasar ändå ihop.
Barnen överlever inte mycket längre.
Jag önskade att jag kunde få lida istället för barnen.
Manuel låg i hängmattan och klagade.
Duenden gav sig på mig i mardrömmar.
Det var inte lätt att bekämpa ett så mäktigt väsen.
Jag sa: "Bror, sluta gnälla."
"Om du hade en hjärna, hade du inte gjort min syster illa. Håll tyst."
TRE VECKOR FÖRE KRASCHEN
Nån ringde oss och sa
att Manuel skulle ta med en annan kvinna till samhället.
Ingen hade varnat Magdalena.
Va? Det här blir ett stort problem.
Magdalena åkte till hamnen och där var den andra kvinnan.
Manuel sa att de skulle bo ihop alla tre.
Manuel betedde sig som en dåre. Han ville göra som våra förfäder.
Bevisa att han kunde ha två fruar. För att visa hur tuff han var.
Som Magdalena skällde på honom den dagen...
- Inte alla. - Jag bryr mig inte!
Lesly gick ut med barnen.
När Manuel tog fram en machete sprang de ut i skogen.
De sov där den natten.
Magdalena kom hem till mig runt klockan ett med barnet i famnen.
Hon ropade: "Yoli, Yoli."
Jag lyste på henne och sa: "Vad har hänt med dig?"
"Har ni bråkat igen?"
"Jag sa ju åt dig att lämna honom. Vad gör du?"
Hon blödde. Allt det här blödde.
Macheten hade träffat henne här. Det var alldeles blodigt.
Manuel åkte därifrån i en båt, för det fanns vittnen till bråket.
Så innan gerillan fick reda på vad han hade gjort mot min syster, flydde han.
För de skulle ha dödat honom.
DAG 35
Vi har kallat till det här mötet för att berätta
att vi har fått order från våra befälhavare
att återvända till vår bas i San José.
Mitt team hade varit i djungeln i nästan en månad.
Alla var utmattade.
Ett annat team kommer hit. För oss är ni praktiskt taget familj.
Vi ger inte upp förrän målet att hitta barnen är uppnått.
När de sa att de skulle åka tappade jag fokus.
Jag sa: "Om vi inte hittar barnen snart kommer de att dö."
Vi sa: "Rubio, du sa att det skulle ta fem dagar."
"Men vi har inte hittat barnen."
"Sanningen är att djungeln har övertaget över oss."
"Det är dags för yagé."
"Det är vår sista utväg."
De gav mig ett telefonnummer till några urinvånare
och bad mig kontakta dem för att ordna yagéförberedelserna.
Och leverera det till dem när det var klart.
De äldre i samhället är de som har auktoritet att göra yagé.
Yagé är en uråldrig dryck.
Det kallas även ayahuasca.
Jag tänkte att det skulle framkalla intensiva hallucinationer.
För oss är yagé ingen lek.
Att ta yagé är inte som att dricka sprit.
Det får en att flyga högt över träden.
Medan vi väntade på yagén...
...byggde vi ett långhus dit yagén skulle föras.
Vi ska göra det här rätt.
Ibland blev jag yr.
Jag tog stöd mot träden.
En dag hittade Soleiny ett litet papper.
Det stod att de letade efter oss och att vi skulle stanna på en plats.
Tien och Soleiny ville stanna.
De var trötta och ville inte gå längre.
Soleiny ramlade och slog sig hela tiden.
Tien kunde inte stå upp längre.
Bebisen mådde inte bra.
Hon drack bara vatten.
Jag trodde inte att hon skulle överleva.
Så jag bestämde att vi skulle stanna på en plats.
Jag reste ett skydd.
Jag hoppades att de skulle komma och rädda oss.
DAG 38
Yagén har anlänt.
Vårt sista verktyg.
Om yagén inte fungerar finns det inget mer att göra.
- Bröder, är ni redo? - Ja. Vi är redo.
Här är vi.
En person ska vägleda oss.
Vår shaman.
Vi ber dig, Fader Skapare...
...att ge oss det vi har letat efter.
Tiden var inne.
Manuel måste ta yagén för att förstå varför tragedin inträffade.
Jag blev överrumplad.
Jag var orolig.
Strax efter klockan ett drack Manuel det.
Med yagé lämnar man kroppen
och kommer till en annan dimension och träffar skaparen.
Med yagé...
...är inget omöjligt.
Man får alltid ett svar.
Men man måste vara ren.
Snart snarkade Manuel.
"Den här killen är inte påverkad. Den här killen sover."
Tjugo minuter senare vaknade han.
Rubio och jag såg på varandra.
"Vad hände här?"
Vi var chockade, allihop.
Just när jag närmade mig barnen
anföll duenden så att jag inte nådde fram.
När tragedin slår till, känner man sig tvingad att berätta en historia.
Ens livs historia.
Om man ljuger, får det konsekvenser.
TVÅ VECKOR FÖRE KRASCHEN
När Manuel hade slagit min syster med macheten
kom hon hem till oss blåslagen.
"Oroa dig inte, syster. Nu är du hos oss."
Min syster Magdalena sa:
"Okej, jag måste gå vidare med mitt liv."
"Jag ska bo här och skicka Lesly till skolan."
"Och jag ska jobba."
"Var är Manuel nu?" Hon sa: "Manuel har åkt till Bogotá."
Jag åkte på grund av gerillaproblemet. Men jag höll kontakten med Magdalena.
Jag lämnade ett brev.
Manuel hade lämnat en väska.
Magdalena hittade en lapp i väskan.
Hon läste den om och om igen. Och hon förändrades helt.
Hon åt inte, hon sov inte.
Hon sa: "Yeri, jag tror att jag ska åka." "Vart då?"
"Till stan. Manuel har ett fint hus."
"Mina barn ska gå i skolan."
"Magdalena, snälla! Det är bara lögner. Jag vill inte att du åker."
Jag ringde Manuel. "Säg sanningen, älskar du min syster?"
"Jag vet inte. Magdalena älskar mig för mycket."
"Hon lämnar mig aldrig. Aldrig.”
Några dagar senare gick vi ut. Magdalena stannade hemma.
När vi kom tillbaka var det ingen där.
Det var ingen kvar i huset.
Men allt var i oordning.
Den förbannade mannen.
Hon sa att hon inte kunde vara ifrån honom.
Jag kan inte klandra henne, för jag är nästan i samma situation.
När min man dricker slår han mig.
Så är det nog för många kvinnor.
Om man älskar en sån person, kan man gå i den fällan.
Magdalena ville bara åka.
Lesly sa: "Mamma, jag vill inte åka. Åk ensam."
"Jag stannar här med mormor."
Magdalena drog henne i håret och sa: "Vi ska åka."
Vad hade hänt med Magdalena?
Jag vet inte. Han kanske hade hjärntvättat henne.
Han förhäxade henne.
Klockan sex på morgonen klev de ombord på planet.
Vems fel är det?
Det är hans fel. Det var hans lögner.
Killarna satt tysta och var ledsna.
Jag sa: "Oroa er inte. Vi har en dos yagé kvar."
Klockan tre tog jag den.
På natten blev Soleiny rädd
när det kom fram djur och nosade på oss.
Vi hade en ficklampa.
Jag lyste på djuren med den. Då flydde de.
Jag drömde om duendes.
De såg ut som människor.
De omringade oss.
Jag förstod inte vad de sa.
Jag kände att ingen skulle hitta oss.
Jag trodde att vi skulle vara kvar för alltid.
DAG 40
När jag hade tagit yagén slogs jag med en duende.
Han tog struptag på mig, så här.
Han tog tag i mig och slängde upp mig i ett träd.
Där uppe snurrade jag.
Sen, som en leguan, föll jag ner på marken.
Jag skrek åt duenden:
"Du måste ge mig barnen. Barnen är oskyldiga."
"Familjen vill ha tillbaka dem."
Duenden sa: "Jag har skyddat barnen."
"Jag ger dem till dig, men du måste ta hand om dem."
"Om du inte gör det, se upp för konsekvenserna."
Han sa: "Gå upp för en kulle, där finns ett platanilloträd."
"Där hittar du dem."
Leta här borta.
Rubio sa: "Vad som än händer, är det här vårt sista försök."
"Du går ditåt. Du går hitåt."
“Klockan tre eller fyra möts vi här igen.”
Han sa: "Du kommer att hitta dem."
Jag var väldigt trött, helt förstörd.
Han gick och försvann. Sen såg vi inte till honom mer.
Ungar!
Ungar! Lesly!
Lesly!
Timmarna gick. Vi hade redan gått långt.
Typ nio kilometer från vårt läger.
Lesly!
Min grupp och jag hade redan finkammat området.
Och inget! Inget!
Jag var för sjuk för att fortsätta leta.
Jag kunde inte fortsätta. Jag gick tillbaka till lägret.
Lesly! Ungar!
Men vår grupp letade vidare.
Vi begav oss uppför en kulle.
Lesly! Lesly!
Vi gick snabbt över.
Jösses!
En "morrocoy"!
En sköldpadda.
De äldre säger att om man hotar den, går ens önskan i uppfyllelse.
Jag sa: "Du ska ge mig barnen."
"Annars äter jag upp din lever först, för det är min favorit."
"Nicolás ska dricka upp ditt blod.”
"Nu har vi middag."
Vi stannade upp, allihop.
Lesly!
Jag hörde röster och fotsteg i närheten.
Men jag såg inget.
Lesly!
Jag gick med huvudet lutat mot ljudet.
Jag lyfte huvudet.
Och tack och lov, där var barnen.
Vi har hittat barnen!
Tack och lov! Vi har hittat barnen!
Gud har välsignat oss för tron vi har på Honom.
Han sviker aldrig när man ber uppriktigt.
Jag kände mig svimfärdig av alla känslor.
Jag skulle äntligen komma ut ur djungeln.
Vi var glada över att ha hittat dem vid liv.
Två dagar till, så hade de dukat under en efter en.
Pojken sa: "Jag är hungrig."
"Jag vill ha fariña med chorizo."
"Vi vill ha tamales!"
"Vi vill ha rispudding!"
Vi gav dem lite mat. Bara lite.
Annars kunde de ha blivit sjuka.
Vi kom ihåg att släppa sköldpaddan, för den uppfyllde vår önskan.
Tack för att du uppfyllde vår önskan. Du kan gå.
"Nu går vi. Det börjar bli mörkt."
Det tog nästan tre timmar att ta sig tillbaka till lägret.
Och barnen var nästan döda.
Jag var chockad. "Det var som tusan, vi hittade dem!"
Jag frågade Lesly: "Vet du hur länge ni har varit borta?"
Hon sa: "Åtta eller tio dagar." Men det var 40.
Hon var inte helt medveten om vad hon sa.
Sätt dig upp lite.
Vi måste evakuera dem innan de dör.
Vi fick en order om ett räddningsuppdrag.
Då ställer man inga frågor, man bara åker.
De återhämtar sig.
När jag hörde lillan, Cristin...
Min glädje.
Tien tittade på mig, men han var helt förstörd.
Jag hälsade på Lesly och Soleiny.
Åh, nej...
Lesly, vi åker snart.
Gondi, vi åker snart.
Oroa er inte.
Det första jag gjorde var att krama om 13-åringen
och hälsa på nioåringen.
Sen tog jag min son och dotter i famnen och stannade hos dem.
När vi närmade oss platsen
var det så mörkt att djungeln förvandlades till en svart matta.
Molntäcket var så tjockt
att det var svårt att skilja på himmel och jord.
De skulle evakuera barnen. Jag sa: "Inte utan mig."
Jag sa till Manuel: "Du får inte åka. Snälla, åk inte med barnen."
"Du kommer att traumatisera dem.”
Barnen skulle följa med mig.
Jag ville inte bo med min styvfar igen.
Jag var rädd.
Vi började evakuera Manuel och bebisen, Cristin.
De gungade så här, fram och tillbaka.
Jag kände mig desorienterad.
En skugga dök upp och började suga livet ur mig.
Anden ströp mig.
De gungade mot träden, snabbare och snabbare.
Besättningen skrek: "Stå still, annars träffar de ett träd!"
"Gud, låt dem inte träffa ett träd."
Jag spände fast Soleiny och Tien och åkte upp med dem.
Det fanns en energi som hindrade oss.
Det kändes som om nåt drog i helikoptern.
Det krävdes mer kraft för att manövrera den.
Det kändes inte bra.
En till!
Försiktigt där bak!
Det var bara Lesly kvar.
Jag drogs upp i repet och jag var rädd.
"Ska jag upp i ett flygplan igen?"
"Barn ombord. Far ombord. Räddningsarbetare ombord."
"Nu åker vi snabbt innan djungeln slukar oss."
ETT ÅR SENARE
- Det här. - Det här.
Vilken var den svåraste dagen?
Cristin grät och grät. Jag tänkte...
Jag ville lämna mina syskon och gå ensam, lämna Cristin.
Så jag tog ett djupt andetag.
Jag funderade på att lämna mina syskon, men...
Jag bestämde mig för att stanna där med dem.
- Det var väldigt svårt. - Ja.
Jag störtade i ett flygplan. Så här, titta.
Och min mamma dog.
Och Lesly skyddade oss.
Tänk vad du gjorde för att rädda dina syskon.
För att överleva.
"Folk säger att du är ett mirakel", sa jag.
"Varför då, moster?" frågade hon.
"För att du föll från himlen och överlevde i 40 dagar. Ingen gör det.”
Jag vinner!
Vänta på mina systrar.
Kom igen, skynda!
Jag sa: "Du är fri nu."
"Du är ingens slav."
"Du har ett liv.”
"Tänk dig det som en film, och det här är slutet på filmen."
Under två år efter räddningen har Lesly, Soleiny, Tien och Cristin bott
på colombianska familjeinstitutet och gått i skolan.
2025 flyttade de till sin mors familj.
Lesly hoppas bli sjuksköterska eller fotbollsspelare en dag.
Två månader efter räddningen greps Manuel Ranoque.
I juli 2025 befanns Ranoque skyldig till barnmisshandel.
TACK
Sökandet i Amazonas djungel måste inleda en fas av förståelse
mellan staten och ursprungssamhällena
varav majoriteten har uteslutits i århundraden.
Översättning: Åsa Tålig