Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
LÁSKA PŘES ZEĎ
Pomalu, pomalinku.
Ty máš věci, sestřenko.
Víš co? Ty máš hodinu zpoždění.
Víš co? Musela jsem na nákup, do čistírny, pro auto do servisu, udělat dva Zoomy,
z toho jeden cestou sem, a projet dvakrát na oranžovou.
- No jo, ale mohlas dát vědět. - Co se nervuješ? Snad ví co dělá.
- Co se děje? - Co blbneš?
- Jak to škrábneš, nedostaneš ani euro. - Paní, nepřekážejte, ať se něco nestane.
- Jaká „paní“? Ukaž. - Ne, nesahejte...
- Dej to sem. - Nechte to!
Ne!
Přeskočilo vám?
Dokud to blbý piáno nebude stát v bytě, ani se nehnu.
- Tak nemel a naval ovladač. - Necháte mě laskavě pracovat?
Tak co, co ty na to? Luxus, ne? Krásnej byt v centru.
Jo, ujde.
Duplex tvýho ex to není, ale hlavně ses konečně odtrhla.
Jo a hádej, kdo si řek o moje číslo.
Pamatuješ si toho kluka z agentury, toho fešáka, co stál za hřích?
I když je dost mladej. No nic. Jo, abych nezapomněla...
- Sehnala jsem ti práci. - Co, práci?
Kámoš dal výpověď a jeho místo je volný.
Ale já musím cvičit, mám konkurz, nemám čas na žádnou práci.
A jak si chceš vydělat na nájem? Učením na piáno?
Valentino.
- Co? - Ta práce.
No dobře, o co jde?
Neboj, ideální džob pro tebe.
Dělalas někdy za barem?
Ne.
A před barem?
Taky ne. Ale učím se rychle, a umím trochu čínsky a německy.
Čínsky?
Jedno bio-bezlepko-detoxíčko, prosím.
- „Detoxíčko“? - S řepou nebo celerem?
S řepou.
Chodila jsem s jedním takovým.
Já vím, že je špatně eliptický integrál. Nemusíš mi to připomínat.
Zase mluvíš s kocourem, že jo?
Koupils mi to lepidlo?
- Ty, Davide, měl by sis tady vyvětrat. - Ne. Venku je moc hlučno.
- Kolik těch brejlí máš? - Dost na to, abych nezešílel hledáním.
Ty a zešílet? Nesmysl.
Cha.
Tak co? Něco novýho?
- Je tam pohyb. - Kde?
Tady vedle to zas pronajali.
- Komu? - Co já vím?
Nevydrží ani den, uvidíš.
Už zas? Davide, jenom si tím škodíš.
Nikdy mi nebylo líp.
A kdo ti řekl, že nová sousedka nebude fajn?
- Statistiky. - Seš paličák.
Hele, nemůžeš se tu do konce života zavírat.
Musíš to překonat. Už jsou to tři roky, život jde dál, svět jde dál.
- Co když se svět plete? - Ty seš hroznej. Slyšíš se vůbec?
Jak se mám slyšet, když pořád meleš pantem?
Tak víš co? Přestanu sem chodit. Hotovo, konec, ať ti nakupuje někdo jinej.
Nacho, to říkáš den co den.
Uvědomuješ si, že ti vyprší práva na Mozkolam?
- Jenže to už budu mít tohle. - Jo. A když to neprorazí?
Je to stokrát lepší než Mozkolam, jasně že to prorazí.
Já ti nevím, děláš to čím dál složitější, takovou hru nikdy nikdo nevyřeší.
Nejde o to vyhrát, ale zkusit to, i když selžeš.
To je nejhorší slogan na světě.
Starej se o ostatní hry. Nemáš jít otevřít hračkářství?
Davide.
Co?
Nebav se s tou kočkou, je to pěkně ujetý.
Vyjdu vstříc té touze
jen sama sebou být.
Vím, že ten den přijde, a vprostřed davu pak
roztančím se klidně, co řeknou, vem ďas.
Slunce vyjde...
Tak zvedni to.
Čauky, tady Carmen. Teda, spíš její záznamník.
Každopádně to teď nemůžu vzít, tak mi nechte zprávu, díkes.
Jistě existuje vysvětlení, ale já ti říkal, že se unáhluješ.
Nejsi připravená žít sama.
A ta čtvrť není pro tebe.
- Určitě nemáš hlad? - Ne, děkuju.
Takže...
- Tvůj oblíbený roibos. - Nemám chuť.
Jsi rozrušená. No tak.
No nic.
Jak vidíš, všechno je tak, jak jsi to nechala.
Objednám stěhováky a zítra ti přivezou věci.
Ne. Zůstanu jenom přes noc.
Aha.
Vyspím se tady.
Ne, to neexistuje. Vyspíš se nahoře, na gauči budu já.
- Oscare... - Trvám na tom.
- Děkuju. - Stejně ráno letím do Paříže.
- Můžeš spát, jak dlouho chceš. - Nemůžu, musím pracovat.
Pracovat?
Jo, s klavírem. Celý den budu cvičit.
- Ten konkurz, nesmíš se rozptylovat. - Jsem plně soustředěná.
- Mám zavolat Guillauma? - Ne. Chci to zvládnout sama.
Mon petit colibri chce vzlétnout.
Jsem na tebe tak hrdý.
Pomoc, pomozte mi, pomoc!
Dobrý den. Bydlím v bytě nad váma.
Chci se jenom zeptat, jestli jste v noci neslyšel podivné...
zvuky.
Před mnoha lety...
se stalo hrozné neštěstí.
Ve vaně se utopil chlap.
Jako by to bylo dneska, co jeho mrtvolu snášeli po schodech.
Krátce na to začaly ty...
záhadné... zvuky.
Jinými slovy mi tím chcete říct,
že ty zvuky dělá jeho...
Duch!
Duch je chlap z přízemí, co si myslí, že nikdo nepozná, že má příčesek.
Ne, už zase, jen to ne.
Hej! Dost!
Přestaňte!
Haló?
Já to slyšela. Máte kočku.
Haló.
Kdo jste?
Soused.
A proč mě strašíte?
Hele, naše byty maj velkej problém s akustikou.
Tahle zeď...
je dutá, všechno je slyšet.
Tisíckrát jsem žádal o nápravu, ale majitelé se nedohodli
a navíc jsou to držgrešle, pořád se na něco vymlouvaj.
A co jít na chodbu a probrat to osobně?
Nejsme ve stejný budově.
Nejsme ani ve stejný čtvrti, čímž se to ještě víc komplikuje.
Že jsou ty byty vedle sebe je stavební anomálie.
To je nadělení.
Jde o to, že pracuju z domova a potřebuju absolutní ticho.
Absolutní. Jinak se nemůžu soustředit.
- Ale já nejsem hlučná. - Hrajete na piáno.
To není hluk, to je hudba.
Stejně mě to ruší.
Dobře.
Dobře, chápu.
Možná.
Ale musí přece existovat řešení.
Co si domluvit rozvrh, abychom se vzájemně nerušili?
Ne. Když říkám, že je slyšet všechno...
myslím tím všechno.
No dobře, tak co s tím?
Jeden z nás musí pryč.
Já?
Já tu byl dřív.
Počkat, to jako vyháníte pomocí těch fantasmagorických zvuků
kohokoli, kdo si dovolí tady bydlet?
- Dá se to tak říct. - To je absurdní.
Doteď to fungovalo.
- Bože, on je blázen. - I to je možný.
Je mi líto, ale stálo mě hodně sil se sem dostat.
A ne, nehodlám odejít.
Ještě se uvidí.
Sousedko.
Brýtro, sousedko. Co takhle ranní rozcvičku?
Jako fakt? Cirkulárka?
ULTRADOBROTY SEBASTIÁN BERRUGUETE
Proto byl tak levnej nájem? Nechtěli ani depozit.
Mně to bylo divný.
- Fuj, cos tam dala? - Nevím. Co jsem našla.
Špenáto-okurkovo-celerový smoothie a jedno s řepou a chijou, ano?
- Jo, hned. - Ano, hned jsme u vás, slečno.
- Soustřeď se trochu, sakra. - Promiň, Sebasi, rozptyluju ji.
- Prober se. - Jasně.
Já to nedávám.
Nemůžu se učit ani spát a mám dva týdny do zkoušky.
Používá nejzákladnější druh mučení, nenechá tě spát.
Neoriginální, ale funguje.
A ty skoro nehraješ.
- Musíš přitvrdit. - Já nevím, jsem děsně utahaná.
Tak dost! Netáhlas piáno pět pater, abys to teď vzdala, ne?
- Ne. - A nevrátíš se k Oscarovi ani k rodičům.
Jasně že ne. Je čas na protiútok, sestřenko, nasaď zbraně.
Dobře, vyhrálas.
Prosím? Co jsi říkal?
Žes vyhrála, vzdávám se, ale hlavně to prosím tě vypni.
- Dáš mi pokoj. - Jasně.
A necháš mě hrát na piáno. Nechám tě hrát, ale už to vypni.
Dobře, budeme se střídat.
Ráno budu pracovat a odpoledne můžeš hrát na klavír. Platí?
Ne, já musím cvičit ráno.
Odpoledne dělám v USB, to je džusovej bar tady na rohu.
Jenže mně to po ránu daleko líp myslí.
Dobře, nech si rána.
Jak říkám.
Musíme počkat, Murphy.
MURPHY MALONER BEZEJMENNÝ JEZDEC
Teď já!
Ještě minutku, musím si tuhle část procvičit.
Nezájem, jsem na řadě.
Prosím tě, jenom pár minut, už to skoro mám.
- Nemáš. - Ale mám, vydrž.
Tobě cvik nepomůže, nikdy Beethovena nepochopíš.
Co prosím?
To co ty považuješ za Beethovena není Beethoven.
Beethovena trápila smrt jeho matky. Otec ho nutil stát se dalším Mozartem.
Jeho hudba je plná touhy po svobodě, neopětovaný lásky, samoty, vzteku.
Aha! Najednou se vyznáš i v klasice.
Představ si, že jo. Táta byl mistr zvuku ve studiu,
celý dětství jsem poslouchal nahrávání, a tohle prostě není Beethoven.
Poslouchal... To se to kritizuje, když sám na nic neumíš!
Neslyším tě, krvácí mi uši!
Bože, já tě nesnáším!
Proč? Protože jsem první, kdo ti říká pravdu?
Techniku máš dokonalou, ale hraješ bez duše, jako robot.
A ty seš ten nejnesnesitelnější chlap! Zahořklej, žlučovitej šikanátor!
Tohle byl Beethoven.
Sousede?
Ano?
Asi...
jsem to ráno trochu přepískla.
Já taky nebyl dvakrát příjemnej, co si budem povídat.
To já jsem to přepísk. Promiň.
Hele. Říkala jsem si...
Co vlastně celý dny děláš?
No, vymýšlím hry. Zrovna vyvíjím vlastní vynález: Ultimax.
- Ulti co? - Ultimax.
Hru, co využívá symetrii sféry k vytváření efektů paralaxy,
aby zmátla hráčovo vnímání.
Nechci tě tím nudit. Dělám na tom už tři roky.
Tři roky...
A ty asi budeš pianistka.
Ráda bych.
Čeká mě důležitý konkurz.
Když mě vezmou, dostanu se na velký koncerty.
Slyšel jsem tě i zpívat.
Moc se mi tvůj hlas líbí.
Děkuju.
Je to...
Je to taková blbůstka, napsala jsem ji už dávno,
když jsem psala a zpívala vlastní písničky, teď už to nestíhám.
Škoda. Měla bys zase začít, seš dobrá.
Můj ex říkal, ať nechám blbostí a zaměřím se na klavír.
Tvůj ex?
Jo, můj ex, je dirigent.
Nejnadanější hudebník, co znám, mám štěstí, že mi pomáhá.
Promiň, ale nechápu to. Nemůžeš zpívat i hrát zároveň?
Jak říká Oscar:
„Chceš se dostat na vrchol? Zaměř se na jedinou věc.“
A ty?
Hm?
Nechodíš moc ven, co?
Ne.
Já totiž nerad chodím mezi lidi.
Jaký lidi?
Prostě lidi, všeobecně.
Řekněme, že nemám rád společenský konvence,
jako třeba muset zdravit a usmívat se, i když se mi zrovna nechce.
Zatímco takhle si povídat...
i když se nevidíme...
je fajn, ne?
Jo.
Jsme jako slepí ladiči pian.
Přijdou o jeden smysl, ale ostatní smysly se jim zbystří.
Jo, to je přesně ono.
Představ si třeba večeři, u který nemusíš vůbec mluvit,
kdy si jen tak mlčky sedíš, vychutnáváš si jídlo, sklenici vína...
Mluvení podle mě omezuje ostatní vjemy a nedovolí ti vychutnat si...
Prostší věci.
Přesně.
A jak vlastně vypadáš? Teda, jestli mi to chceš říct.
Já?
No, jsem...
vysokej,
mám vousy a tmavý vlasy.
- A oči? - Dvě.
Modrý.
- Ahoj. - Jak se jmenuje?
Murphy.
Murphy?
Jako nejlepší kovboj na světě.
Já totiž hrozně žeru kovbojky.
A ty?
Jo, jsou zajímavý.
A víš co? Pořád nosím kovbojský boty.
- Pořád? - Pořád.
Nelíbí se ti?
Jo... Ale jo.
Dobré ráno, sousedko.
Dobré ráno, sousede. Promiň, vzbudila jsem tě?
To nic.
Nevadí mi to.
- Dobré ráno! - Dobré ráno. Jdeš pozdě.
Co bylo špatnýho na „U Sebastiána Berruqueta“?
Jenže čtvrť se zmodernizovala a musel jsem vymyslet něco fajnovějšího.
USB. Polibte mě s tím prdel.
Teď je to tady samej bezlepek a vegan a co já vím kolik dalších moderností.
Jo, když si vzpomenu na tatínka, jak dělával ovárek a jelítka,
chce se mi brečet.
Lidi to slupli i s talířem a ještě si olizovali prsty.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Dobrý den.
Pardon.
- Panebože. - Máte rýmu?
Jo, včera jsem prostyd.
- Tečou mi nudle jak... - Nádherný.
Oči.
- Co si... Co si dáte? - Kafe s mlíkem.
- Jenom s mlíkem? - Jo.
Nechcete tam sojový mlíko, nebo ovesný, melasovej cukr...
Ne, normální kafe s mlíkem. Mám rád jednoduchost.
Já taky.
To je dobře.
- Sebasi. - Co?
- On má koně. - Kdo?
- Tamhleten. Viděls ho tu někdy? - Ne, ale sem chodí kdejakej podivín.
- Je to divný, co? - Hrozně divný, přímo ujetý.
Vážně divnej týpek.
- Dvě cappuccina s mandlovým mlíkem. - Ale my chtěli fresh a rajčatovej džus.
Rádo se stalo.
ZVU TĚ NA VEČEŘI V TICHU... MANCEBOVA 3, 5. PATRO
- Haló? - Davide, tady Nacho, slyšíš mě?
Jo. Odkud voláš?
Z mobilu, co mi půjčili. Jsem děsně vytočenej, odtáhli mi auto.
No a?
Jak, no a? Měl jsem tam mobil, karty, klíče od bytu a taky od krámu.
A co já s tím?
Musíš mi přivézt peníze na taxíka, abych si mohl dojet pro auto.
Ne, Nacho, já nikam nejdu.
- Tři roky jsem nevyšel z bytu. - Hele, Davide, pošlu ti adresu.
- Musím končit. - Ne, nic mi neposílej.
- Čekám tady, přijeď. - Nepokládej to. Slyšíš?
To je dost. Kde vězíš?
- Kde bych asi vězel? - Tak dělej, jdeme.
- Co to máš na sobě? - To co dycky, jenom si mě nevšímáš.
- Takhle se neoblíkáš. - Budiž.
Kolik potřebuješ?
- Na co? - Na co asi? Na auto.
- Aha. Hned ti to řeknu. - Já jenom, že spěchám...
Pojď, tudy.
- Cos to udělal? - Davide, jenom je vyslechni, jo?
- Zdravíčko. - Náš génius dorazil.
No, přišel i David.
Davide, moc nás těší, vítejte v Toy&Toy.
To je Gonzalo, vedoucí prodeje, já jsem Maite, šéfka byznys managementu.
Těší mě. Řekneš mi, co tady děláme?
- Kolega vás neobeznámil... - Zevrubně.
Váš Mozkolam je naprostá pecka. Klobouk dolů, opravdu.
Chceme odkoupit práva na všechny vaše hračky.
- Proč? - Proč asi?
- Aby se víc prodávaly. - Vždyť se prodávaj. V našem obchodě.
Mlč chvilku a poslouchej.
Zajistili bychom distribuci vaší nové hry. Nacho nám o ní vyprávěl. Ultimax, ne?
- No, jméno bychom doladili. - Tak tak.
Jenže on není jenom můj, a navíc není hotovej.
- Ale určitě ho stihneš dodělat do... - Je mi líto, ale nemám zájem. Díky.
Jde o mezinárodní distribuci. Máme obchody po celém světě.
No jo, já vím. Ničíte malý obchodníky, jako jsme my.
Davide, máš naprostou pravdu,
ale takhle svoje hračky dostaneš k dětem na celým světě.
To je přece super, ne?
A až uvidíte cifry...
Přesně tohle je ten problém. Že myslíte jenom na cifry.
Čísla, prodeje, cifry... A co děti? Na ty myslí kdo?
Ty vaše obří řetězce hračkářství jsou nepřítelem inteligence.
Víte, co děláte? Jediný, co děláte, je tvořit zrůdy.
- Počkej. - Zrůdy bez mozku!
To vy nesete zodpovědnost za mentální zakrnělost naší společnosti.
Jednou to pochopíte. A ještě chcete, abych se toho účastnil.
Pomáhal idiotizovat děti a dělat z nich zombí.
Měli byste se stydět. A vy na mě nesahejte!
No nic...
Ahoj.
Na zdraví?
Už můžeme mluvit, ne?
Jak se jmenuješ?
- Copak je? - Nic.
Ale myslela jsem, že máš radši ticho.
Vždyť víš...
Ticho přímo žeru. Fakt. Ale taky bych tě rád víc poznal.
Víc?
No jasně, třeba že hraješ na klavír. To je pecka, já válím na kejtru.
Máme s kámošema kapelku,
valíme rock, funky, ale hlavně kántry.
Zvu tě na koncert. Za tejden hrajeme v jednom bárku.
Ty, nezlob se, ale nemáš pivko? Víno moc nemusím, víš jak...
- Ty seš doma? - Ne. Jsem u tebe.
Jo. Moc se omlouvám, ale... tohle je hroznej omyl.
- Co? - Musíš jít, nezlob se.
- To má bejt vtip? - Ššš! Tiše.
- Proč? - Hrozně mě bolí hlava.
- Někdy jindy, jo? - Ale...
Klidně budu mlčet, ale je to ujetý. To kvůli tomu kántry?
Těšilo mě.
Sousede?
Čau sousedko.
Ahoj. Tys byl venku?
Jo.
Poprvé a naposled, to se spolehni. Jak je?
Ale jo, dobře... Všechno v pohodě.
Ráda tě slyším.
Jo?
Jo.
Včera to bylo fajn, viď? Dlouho jsem si tak dobře nepokecal.
Jo, bylo to moc fajn.
Poslyš, nechtěla bys přijít na večeři?
Nebo na skleničku?
Víš, večeře mi poslední dobou moc nejdou.
- Neřeš to, blbej nápad. - Ne, ty promiň, já...
Omlouvám se, já...
- Neumím v tom chodit. - O to vůbec nejde.
Jde o to, že mi to...
takhle vyhovuje.
Takhle?
Jo. Ty u tebe a já tady u sebe.
Žádný závazky ani očekávání.
Ani schůzky?
Ani schůzky.
Ty seš rád sám...
a já to... asi potřebuju.
Ale...
Jakože budeme spolu?
Spolu...
ale odděleně.
Co ty na to, sousede? Myslíš, že to může fungovat?
- Je to trochu zvláštní. - To jo...
Ale nevidím v tom problém.
Sousedko.
- Jsem z hroznýho zapadákova. - Z vesnice?
Cílem je dostat figurky na pyramidu, ale jenom přes vlastní barevný políčka.
Jako malá jsem si hodně zpívala. Pořád, od rána do večera.
Nacho je jako můj brácha.
- Máš radši sladký, nebo slaný? - Kafe jedině černý, bez mlíka.
F3.
- Zásah? - Potopilas mě!
To je Murphy, vidíš ho? Nejlepší kovboj na světě.
Brýtro, sousedko.
Na šestce sedí takovej debil!
Ptá se mě, jestli je ten špenát bio. Vypadám snad jako agronom?
Co se děje?
Dneska to ale praží, co? Sotva přijdu k oknu, hned jsem samá piha.
Hele, buď makej, nebo si sbal saky paky. Stačí, že musím trpět tuhle sebranku.
Dva čoko-vegan-muffiny se sezamem.
Jste v pořádku?
Jo. Máte šťastný den, děláme anketu. Jedna až pět, jak hodnotíte obsluhu?
Kolibříku?
- Oscare! - Ahoj.
Ahoj. To... To je ale náhoda. Běžně sem nechodím, takže... Pane jo.
Přisedni si.
Nemůžu.
- Proč? - Jsem s někým domluvená.
- S kým? - Se mnou.
- Je domluvená se mnou. - S ní.
- Carmen. - Oscare.
No tak si přisedněte obě.
Mají tu celkem slušné špenáto-banáno-zázvorové smoothie.
Mimochodem, procházel jsem přihlášky na konkurz.
Máme přes 200 zájemců, dvakrát víc než loni.
Vážně?
Klid, zmákneš to levou zadní.
Kde ten číšník vězí? Obsluha je tu fakt děsná.
Promiňte, můžeme si objednat?
Jistě, co by ne.
Tak co to bude, milé dámy?
Vodu. Vlažnou, prosím.
Co si dáš, Valentino?
Já nic.
Určitě si princezna nedá třeba...
ananasový džusíček, kávičku, gintonik, nebo...
Ne, díky.
- Dá si roibos. - Ať si dá, co chce, ne?
Tak šupky dupky. Servírka má pauzu a nestíhám.
- Tak roibos. - Jeden roibos.
Ano.
Ale ne!
- Co je? - Šlohli mi šrajtofli.
- Vždyť ji máš, koukám na ni. - Ne, myslím tu druhou.
Tu druhou? A kdes o ni přišla?
V metru. Jely jsme spolu, vzpomínáš?
Aha, jo, ráno.
Já se picnu, teď abych šla na policajty, papíry, úřadování, blablabla...
- Oscare? Hodíš mě tam? - Klidně, ale služebna je za rohem.
Snad mě nenecháš jít v tomhle stavu.
Začíná se mi motat hlava, hyperventiluju, tak se sbal a jedem.
Jistě, svezu tě.
- Ty nejdeš? - Ne, mazej domů cvičit.
Neztrácej kvůli mně čas, je tam 200 uchazečů. Rychle, jedem.
- No nic, tak někdy jindy. - Jasně, někdy příště.
Tam?
To on mě dostal z vesnice. A sehnal mi nejlepší učitele.
Objevil mě. Vděčím mu za všechno.
No počkej, za všecko snad ne. Když jste se poznali, už jsi hrála.
Chtěla jsem být zpěvačka, jen si to představ.
Nebýt jeho, na ten konkurz bych nešla. A nezvolila bych si dráhu pianistky.
Co když mě nevyberou? Nic jinýho neumím.
Jenom hrát na piáno a dělat servírku.
No... Servírku...
Co?
Seš ta nejhorší servírka, co jsem kdy viděl,
a to jsem měl jednu chcíplou a navíc levou jak šavle.
Hele, v hudbě se nevyznám,
zato v lidech ano.
To ten věk.
A vím, že se za tím vzhledem křehký dívky
skrývá bojovnice.
Ale musíš tomu věřit i ty.
Nepotřebuješ, aby ti to někdo říkal.
Ani bejvalej, ani sestřenice, a ani já...
bych ti to neměl říkat.
Lepšíš se.
- Myslíš? - Rozhodně.
Už končíš?
- Jo. - Můžu si něco přát?
Jasně. Chopena?
Ne.
- Rád bych tu tvou písničku. - Mou písničku?
Jo, tvou písničku.
Ale...
- Nehrála jsem ji, ani nepamatuju. - Tak je načase ji oprášit, ne?
Zní moc hezky, nebudeš pokračovat?
Murphy je nedočkavej.
Kdy konečně slunce okny zasvítí mi?
A z polštáře navždy smaže ty zlé stíny.
Kdy konečně strach přestanu cítit,
že nejsem tím, co ode mě svět čeká?
Vyjdu vstříc té touze
jen sama sebou být.
Vím, že ten den přijde
a vprostřed davu pak
roztančím se klidně,
co řeknou, vem ďas.
Do toho.
Krájej zeleninu co nejvíc najemno, ale když se to nepovede, svět se nezboří.
- Máš to? - Jo jo... Mám to.
Dobře. Připravená na bešamel?
Jako nikdy.
Trik je v poměru ingrediencí. Sekneš se o gram a zkazíš to, tak bacha.
50 gramů másla.
Perfektní.
A 50 gramů mouky.
- Stíháš? - Jo.
Neřekls mi, že jsi mistr kuchyně.
Jsem ze cviku, ale je to jako jízda na kole.
Tak jo, teď to zamícháme s mlíkem.
- S mlíkem? - Jo, s mlíkem. Ty nemáš mlíko?
Jasně že mám.
Zaplas gril, aby to bylo křupavoučký?
Ano.
Dokonalý.
Co tvoje?
Vypadá mňamózně.
Pojď dál.
Takže večeře jako omluva, jo?
- Čauky. - Ahoj.
- Jsem ráda, žes dorazila. - Co je? Proč mluvíš potichu?
- Co ses tak vymódil? - Já? Jsem učesanej.
- A proč se usmíváš? To neděláš. - Cítím spáleninu, tys vařila?
No jasně.
Davide, ty voníš. Co se děje?
A tohle?
Někoho jsem poznala.
Super, Valentino! Mám hroznou radost.
- Myslíš chlapa, že jo? - Jasně.
No chlape! Už bylo načase, pojď sem!
Nech toho objímání. Rád bych vás představil.
- A kde je? - Tady.
- Ahoj. - Ježiš, Davide, snad nemluvíš se zdí?
- Haló? - Aha, sousedka?
Jo. Ahoj.
Ahoj.
- Jsem Carmen, sestřenka... - Nejmenovat.
Těší mě, Carmen. To je můj kámoš Nacho.
Ahoj, jak je?
- Proč měníš hlas? - Mluvím normálně.
Ne.
Mm, lazaně, mňam.
- To jsou lazaně? - Mlč.
- Posadíme se? - Jasně.
- Čelem ke zdi? - Jo. Sedej.
Lahůdka. Tohle jíst nebudu.
- Přestaň měnit hlas. - Neměním.
- Víno? - Jo.
Prostě to tak máme, co na tom?
Mluvme chvilku seriózně. Zkrátka je to ujetý.
- I kdyby bylo, nám to vyhovuje. - Nemusíme se vidět, fakt.
Jenom říkám, že...
to nejlepší na vztahu je právě ten pocit intimity.
Moct být s tím druhým, cítit jeho dotek, jeho vůni...
Co si o tom myslíš, Nacho?
Přesně, čteš mi myšlenky. Ale je něco ještě důležitějšího.
- A co? - Pohledy.
Když se dva fakt dobře poznaj, můžou si hledět do očí a slov netřeba.
Mmm, romantik. A má pravdu.
Viď? Vy si musíte všechno říkat, nemáte... nemáte podtext.
Tak si to říkáme, o co jde?
A navíc se to moc neliší od toho, když si dva lidi píšou přes aplikaci.
Vám to přijde absurdní, ale spousta vztahů takhle začíná,
aniž by se ti dva předem viděli.
Jo, ale aspoň máš fotky, aby sis udělal trochu obrázek.
To sice máš, ale kdo ti zaručí, že nejsou falešný?
No dobře, v tomhle máš pravdu.
Vy fakt nejste zvědaví, jak vypadáte?
- My víme, jak vypadáme. - To tak. Počkej, až tě uvidí...
Nechoďte na mě s kecama o vnitřní kráse.
Ty, Carmen, vsaď se, že si tě umím představit podle hlasu.
- Myslíš? - Jo.
Tak schválně.
Seš vysoká, to je jasný,
máš krátký vlasy, tmavý, hluboký oči.
- Co je? - Nic, jde ti to skvěle.
Pokračuj.
A řekl bych, že máš brejle.
- Teda. Trefa do černýho. - Že jo?
- Teď já. - Můžeš.
Budeš... středního vzrůstu, spíš menší.
A...
máš hnědý vlasy, světlý oči a seš ten typ, co všude nosí mikinu s kapucou.
Co, trefila jsem se?
Jo, něco málo.
No nic, děcka, musím letět.
Bylo to super, lidičky. Nejlepší večeře přes zeď, co jsem zažil.
Ráda jsem vás poznala, nebo jak to říct.
- Nápodobně. - Nápodobně.
- Je to sympoš. - Viď?
- O co, že je to zrůďák. - Carmen...
Tak co? Jaká ti přišla?
- No dobrý, dobrý. - Dobrý? A dál?
Davide, kape vám na karbid, oběma. Dost.
Nacho...
- Pardon, jsem trochu nervózní. - Jestli takhle hrajete na klavír...
Díky.
PŘÍZEMNÍ LÓŽE
Ne!
To nebyl Beethoven.
Dokonalost Beethovenovy hudby... je v tempu.
V jeho metrice, ve vyvážené harmonii.
Takhle se Beethoven nehraje.
Drazí muzikanti,
v prvé řadě se musíte cítit jako umělci a až pak jako členové orchestru.
Ne opačně.
Já nejsem dirigent orchestru.
Jsem umělec dirigující jiné umělce.
Pro dnešek stačí, děkuji vám.
Mon petit colibri, jaké milé překvapení.
Ahoj. Přišla jsem vyplnit přihlášku.
- Už se to blíží. - Dva dny.
Jsi nervózní?
Trošku.
Budou z tebe nadšení, uvidíš.
Vidět tě pracovat v kavárně...
- Tys mě viděl pracovat? - No jistě, kolibříku.
- Carmen to hrála skvěle. - Jasně.
Nemáš se vůbec za co stydět.
Lhala jsi mi, protože jsem neměl tvou důvěru.
Můžeš se na mě kdykoli spolehnout.
Ve všem.
- Čau sousedko. - Sousede.
Mám návštěvu, přijde Oscar.
Oscar?
- Můj ex. - Co?
Potřebuju jeho názor. Říkala jsem ti, že je velký dirigent.
Aha...
Vážně mi na tom záleží.
Prosím tě, nic neříkej. Pak to proberem.
Dobře.
- Ahoj. - Ahoj.
Dík, žes přišel.
Snad mi nepoškrábou auto.
Krásný byt.
Ano.
Vážně skvostný.
Má...
charme.
Charme?
Ale něco mu chybí.
Tys ho našel!
Vlastně ani ne. Asi se ztratil při stěhování.
Ale v Paříži jsem prošel všechna starožitnictví,
abych našel podobný.
Jasně, všechna.
- Dáme se do toho? - Ano.
Srovnej záda.
Uklidni se.
To je ono.
Ruce.
Vydrž.
Počkej, zastav. Nesoustředíš se, mon petit colibri.
- Mám ti udělat roibos? - Ne. Umím to, vážně. Nevím, proč mi to...
Já vím, že to umíš mnohem líp.
Vždycky jsem ti věřil.
To přece víš.
Ale kdoví... Třeba je toho na tebe moc.
Bydlení, práce...
Nechceš se aspoň do konkurzu vrátit domů?
Ne.
Ne, už jsme to probírali, Oscare.
A podívej, jak jsi dopadla. Já vím, jak hraješ.
Znám tvůj potenciál, a se mnou ho dosáhneš.
Valentino, hrozně mi chybíš.
Radši už bys měl jít.
Promiň. Klidně zkus jinou skladbu.
- Co to? - To je...
Hluk z ulice. Jak proudí vzduch, někdy se zakřiví a začne hučet, když nemá.
- Tak jo, už běž. - Promiň, nechal jsem se unést.
- Dík, žes přišel. - Fakt se omlouvám.
Ne, já se omlouvám.
- Jak chceš, ale kdyby cokoli... - Jasně, děkuju.
- Proč jsi to udělal? - Mon petit colibri?
Jako fakt?
- Je to něžná přezdívka. - Jak jsi s tím chlapem mohla bejt?
- Do našeho vztahu ti nic není. - Fajn, ale takhle s tebou mluvit?
- Nemáš poslouchat. - A co jsem měl dělat?
- Nevím, jít ven, dát mi soukromí. - Byla bys s ním radši sama?
- Co to povídáš? - Mohlas nás představit.
Bezva, to mi ještě chybělo. Abys žárlil na Oscara.
Podle tebe se dá udržet vztah přes zeď bez špetky vzájemný důvěry?
Jo. Teda ne. Moment, chci říct...
Nikdo mi nebude říkat, jak mám žít.
Mám toho po krk. Po krk. Už to nedávám.
Netušíš, co mě stálo sil se sem dostat, nenechám si to zkazit. Nebudeš mě řídit.
Rozumíš?
Rozumím.
Věřila bys, že naše první hádka byla kvůli pitomýmu záchvatu žárlivosti?
Nechápu to, nemá důvod mi nevěřit.
Carmen, vnímáš mě?
Jo, promiň.
Píšu si s...
Pamatuješ si na toho týpka, co jsem říkala, že by stál za hřích?
Tak už mě pár dní uhání.
Jenže víš jak, ke mně jít nemůžem a on...
bydlí...
s matkou.
- S matkou? - Porovnáme ujetý vztahy?
No jo.
Jé, musím letět. Pak mi to drama dopovíš, jo?
- Čau. - Měj se.
Sebasi.
Máš dobou náladu? Měla bych prosbu.
Dobrou náladu?
Tu nemám od doby, co mě matka porodila, tehdy před šedesáti a něco lety. Co chceš?
Potřebuju zítra volno.
Tak jo.
- Jo? - Jasně.
Na konkurz, ne?
Ano. Je mizivá šance, že mě vezmou, ale...
Vezmou tě.
A až tě vezmou, přijdeš mi vrátit zálohu a rozloučit se.
Uvidíš, že tě vezmou.
Tiše.
Co?
Sousede?
Nebude ti vadit, když budu cvičit?
Sousede?
Dělej si, co chceš.
- Doteď jsem byla v práci a... - Nic mi nevysvětluj.
- Jestli jde o to předtím... - Neřeš to.
Fakt je to jedno. Dělej, co musíš.
Chceš mlčet?
Nemáme si co říct.
Dobře víš, že je tady všechno slyšet. Myslel jsem, že mezi náma bylo něco víc.
- Sousede. - Dáš mi laskavě pokoj?
Poslyš...
Občas věci nejsou tak, jak se zdají.
Já dneska vůbec nebyla doma. Ale ty mi nedokážeš důvěřovat.
Hodně jsem o nás přemýšlela a nikam to nevede.
Byla to hloupost.
Nakonec je dobře, že jsme se neviděli.
Přestěhuju se.
Měla jsem to udělat hned.
Pěkně děkuju. Mohlas mi dát vědět.
Promiň.
- Vysvětlím mu to. - Nemusíš.
Uvažuju, že se odstěhuju.
To je vtip?
Vždycky děláš to samý.
Fakt bys radši utekla, než abys začala novej vztah.
Ze strachu, že nevíš, co bude?
A co bude? S klukem, kterýho jsem ani neviděla?
Co mezi sebou máme? Pitomou zeď, přes kterou si hodiny povídáme?
Mami.
- Copak? - Čau prcku.
- Čau teto. - Vzbudily jsme tě?
- Ne, měl jsem noční můru. - To je v pohodě. Otočíme polštář a čau.
To, co máš se sousedem, je víc, než má většina párů.
Pojď.
- Mami, může mi teta zazpívat? - Ne, je moc unavená. Já ti zazpívám, jo?
Ale mami, ty zpíváš hrozně.
Tvá upřímnost mě těší, synu.
- Dobrý den. - Čau Davide.
Ahoj.
Nikdy se mnou nesouhlasíš.
- Čau. - Mně se to líbí.
Vítěz musí dostat figurky nahoru. Že jo, Davide?
- O co jde? - Nacho mění pravidla, to nemůže.
- Řeklo se, že barvy neuznáváme. - Má pravdu.
- Pořád se bráchy zastáváš! - Já? Ne.
Dojdeš s červenou na lichou a vyhraješ.
- Ne, takhle to nefunguje. - Vidíš? Vyhrála jsem.
- Moc to komplikuješ. - Chudáčku, je to na tebe moc složitý.
- Vždyť švindluješ. - Ne, Mozkolam takhle funguje.
- Nevyhrálas. Lichá vrací do hry. - Ne, do hry vrací červený.
- To teda nevrací. - Nevztekej se, neumíš prohrávat.
- To ty neumíš prohrávat. - Švindluješ.
Vždycky se proti mně spiknete.
Fajn, začneme odznova. Schválně, kolik máte červených?
KONEČNÝ VÝPRODEJ PŘED LIKVIDACÍ
HROMADA HRAČEK
Zdravíčko.
- Proč jsi mi to neřekl? - Chtěl jsem. A mockrát.
Čekal jsem, až se z toho dostaneš. Jenže uběhly tři roky.
Držely mě nad vodou práva na Mozkolam, jenže...
se prodává čím dál míň. A chodí sem čím dál míň lidí.
Co tady vůbec děláš?
- Co asi? Jdu za tebou. - No jasně.
- Tys to zvoral. Zvorals to s tou holkou. - Nikam to nevedlo, byla to blbost.
Chápu to správně?
Poznáš holku, jako zázrakem je milá, sympatická a snese tvou debilní povahu,
a pustíš ji k vodě?
- Nikoho jsem nepustil, odešla sama. - Běž za ní, neseď tu jak vůl.
Nemám na takový věci čas, musím dodělat Ultimax.
Vyser se na Ultimax.
Najdi si lepší výmluvu, neházej to na ni.
Byla tvá snoubenka, ale i mně se po ní stejská.
Byla to moje ségra.
To já ji měl vést k oltáři a pronést vtipnej švagrovskej proslov.
Jenže je pryč.
Všechno je pryč, Marie už není.
A ty se musíš dát dohromady.
Nebo začni žít znova, tvořit nový věci ti jde skvěle.
Stačí, děkuji.
Číslo 142.
Beethovena, prosím.
Sousedko.
- Sousedko. - Co tady chceš?
Proč hraješ takhle? Umíš to mnohem líp.
To je ono, naštvi se, vztekej se.
- Hraj tak, jak to známe my dva. - Běž pryč. Zmizni.
- Co tu děláte? Sem nesmíte. - Chviličku, je to důležitý.
Máš naprostou pravdu, dobře? Jsem nesnesitelnej chlap a hroznej blb.
Blb, co tě zklamal, ale nepřestal v tebe věřit.
Tak jim ukaž, jak se hraje Beethoven.
Klid, už jdu.
Stačí.
Děkujeme. Další, číslo 143.
Pusťte prosím dalšího uchazeče.
Kdy konečně slunce okny zasvítí mi?
A z polštáře navždy smaže ty zlé stíny.
Kdy konečně strach přestanu cítit,
že nejsem tím, co ode mě svět čeká?
Vyjdu vstříc té touze
jen sama sebou být.
Vím, že ten den přijde a vprostřed davu pak
roztančím se klidně,
co řeknou, vem ďas.
Slunce vyjde
a objeví se znovu
holčička z dříve,
co nemá strach si hrát.
Laskavě odejděte.
Hned.
Kdy konečně při pohledu do zrcadla,
místo nedostatků sílu svou spatřím.
Kdy konečně vášním svým já přednost dám?
Kdy řeknu si, že chybám nepodléhám?
Vyjdu vstříc té touze
dělat jen to, co chci já.
Vím, že ten den přijde, a vprostřed davu pak
roztančím se klidně,
co řeknou, vem ďas.
Slunce vyjde
a objeví se znovu
holčička z dříve,
co nemá strach si hrát.
- Bravo! - Bravo!
Moje sestřenka!
- Bylas úžasná, sestřenko. - Nádhera, zlatíčko.
- Porota asi nebude souhlasit, ale... - No a? Vidělas je? Banda namyšlenců?
Slečno.
Jistě si uvědomujete, že jste plýtvala naším časem.
Ano. Ano jistě, moc mě to mrzí.
Neomlouvejte se. Že jste neprošla, to ještě neznamená, že nemáte talent.
Máte, a velký.
Můj kamarád je hudební producent. Stále hledá nové hlasy.
A ten váš, má drahá, je dechberoucí.
Neuvěřitelný.
- Ukaž. - Nech to.
Kolibříku.
Oscare.
To nevadí.
Budou další konkurzy.
Ne. Už žádné konkurzy.
Já tohle nechci, není to nic pro mě.
Chci zpívat vlastní písničky.
A zahodit celou kariéru?
Riskoval jsem svou pověst, abych tě doporučil.
Děkuju ti za všechno, Oscare.
Kolibříku.
Nejsem tvůj kolibřík.
Nechutná mi roibos.
A Beethovena si budu hrát tak, jak se mi zlíbí. Jasný?
Sbohem, Oscare.
- Musím běžet. Mám vás ráda. - Utíkej.
No nic, já taky půjdu, musím otevřít kavárnu.
- Jo. - A najít novou servírku. Co, šampióne?
- Nashle. - Měj se, Sebasi, Čau.
Tak co, půjdem?
Carmen?
- No? - Seš Carmen, ta sestřenka?
Nacho? Spálený lazaně?
- Naše byly skvělý. - Naše byly jako podrážky.
Aha... Moc rád tě konečně pozná... teda vidím.
Jo, já taky. To je Dani, můj syn.
- Dani, to je Nacho. - Čau Dani.
Dobrý den.
Kampak?
Jdem na zmrzku, nechceš se přidat?
Jasně, moc rád. Teda, když mi to Dani dovolí.
Klíďo.
- Tak jdem. - Jdeme.
- A hele, nemáš tmavý oči. - Ne, a nenosím brejle.
- To ne. - Zato ty máš mikinu.
Dostalas mě.
Zdravím!
Sousede?
Čau sousedko.
Ahoj.
- Chtěla jsem ti říct... - Počkej.
Nejdřív se ti musím omluvit. Ano?
Nechtěl jsem ti mluvit do života. Teda chtěl, ale jinak, než si myslíš.
A dokážu důvěřovat. Důvěřuju ti.
Dáváš mi chuť zase chodit ven.
Jsi tam?
Mám na tebe jednu důležitou otázku.
Ptej se.
Opravdu všude nosíš koně?
Ne.
Vlastně jsem si je dneska koupil, abych tě mohl vidět.
Ale měli jenom čtyřicítky a teď je nemůžu zout.
Seš v pohodě?
Nikdy mi nebylo líp.
Jdu do toho.
Odstup.
Ahoj.
Překlad titulků: Jiří Nehyba